ISSN 1857-016X eISSN 2537-6144 Revista Arheologică reprezintă revista științifică editată de Centrul de Arheologie al Institutului Patrimoniului Cultural. Revista este acreditată de către ANACEC la Categoria „A”, este indexată în Scopus.
Anul acesta marchează cea de-a 75-a aniversare a celebrului arheolog ucrainean Serhii Anatoliiovych Skoryi, doctor în științe istorice, profesor, șeful Departamentului de Arheologie din Epoca Fierului Timpurie din cadrul Institutului de Arheologie al Academiei Naționale de Științe a Ucrainei. Omul de știință s-a născut pe 14 decembrie 1949, în orașul Staryi Krym, în familia lui Anatolii Skoryi și a Evheniei Hordieieva. Încă din copilărie, băiatul a fost interesat de diverse antichități.
Copyright (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Două cazuri de leziuni traumatice pe cranii din Azerbaidjan (perioada antică)
În articol sunt examinate materialele antropologice cu urme de leziuni traumatice din două necropole (Khynysly și Mingachevir) din Albania caucaziană antică de pe teritoriul Azerbaidjanului. În conformitate cu clasificările utilizate în medicina legală și paleopatologie, leziunile sunt denumite traume perimortem, comise în ajunul sau în momentul morții. Pe craniul femeii din mormântul în vas nr. 60 din necropola Khynysly, pe partea dreaptă, în zona pterionului, se observă un defect triunghiular de 15×18×20 mm, fără semne de vindecare. Leziunea de pe craniul femeii din mormântul în vas nr. 60 este o rană penetrantă și poate fi descrisă și ca o fractură „perforată”. Leziunea traumatică a dus la deces. Pe craniul femeii deformate artificial de la înmormântarea în catacombă nr. 43, pe partea stângă a osului frontal, a fost observat un defect de formă ovală care măsoară 7×11 mm și are o adâncime de 6 mm – o fractură de compresie deprimată fără semne de vindecare. Leziunea traumatică în primul caz (Khynysly) a fost provocată de un obiect cu un capăt ascuțit, iar în al doilea caz (Mingachevir) de unul tocit. Forța loviturii în ambele cazuri a fost destul de semnificativă: în primul caz, a provocat daune grave osului, cu crăpături și fracturi multiple provenite din zona afectată; în al doilea caz, osul a fost rupt și presat spre interior. În publicație sunt utilizate, pentru prima dată, rezultatele tomografiei computerizate moderne a craniului pentru a studia materialele paleoantropologice de pe teritoriul republicii, ceea ce a confirmat și a completat înțelegerea noastră a leziunilor surprinse pe craniile femeilor din necropolele Khynysly și Mingachevir. Articolul prezintă, de asemenea, date privind leziunile perimortem de pe teritoriul Orientului Apropiat în epoca antică sub forma unui tabel rezumativ și, de asemenea, întocmește o hartă a siturilor arheologice în care au fost descoperite astfel de cazuri.
Răspândirea obsidianului și modelul de mobilitate a oamenilor în sud-estul coastei Mării Negre
Săpăturile arheologice efectuate în diferite perioade, de-a lungul sud-estului coastei Mării Negre (regiunea Adjaria), au scos la iveală situri din epoca pietrei, cu o colecție remarcabilă de silex și obsidian. Cu toate acestea, originea exactă a obsidianului rămâne neclară. În ultimii ani, cercetători georgieni și americani au publicat lucrări legate de originea artefactelor din obsidian [Chkhatarashvili, Glascock 2022; Chkhatarashvili et all. 2024a; Chkhatarashvili et all. 2024b]. Această lucrare prezintă rezultatele analizelor geochimice efectuate asupra artefactelor din obsidian descoperite în siturile Kvirike, Jikhanjuri și Choloki, situate în cadrul municipalității Kobuleti. Cercetarea a fost efectuată utilizând metoda XRF la Laboratorul de arheometrie al Universității Missouri Reactor Research (MURR). Analiza a identificat patru surse diferite de aprovizionare cu obsidian, ceea ce indică încă o dată că regiunea Caucazului a fost o zonă activă în mobilitatea și contactele dintre comunități umane încă din cele mai vechi timpuri.
Cercetarea relocărilor istorico-arheologice ale orașului Ganja pe baza studiului mostrelor de meșteșuguri
În articol, pe baza a numeroase lucrări științifice, sunt studiate motivele deplasării orașului Ganja, care are un trecut istoric foarte vechi și onorabil, în diferite momente, condițiile care au făcut posibilă schimbarea istorică și geografică a zonei, sursele scrise, materiale arheologice și etnografice. Pe baza diferitelor expediții arheologice și etnografice locale și internaționale efectuate de cercetători și arheologi locali și străini pe teritoriul orașului în ultimele două secole, vârsta istorică și cronologică a Ganja ca centru cultural urban și strămutarea sa în diferite etape ale indicatorilor, au fost studiate pe baza datelor științifice. În rezultatul cercetărilor, pentru prima dată a fost întocmită o secvență a mișcărilor istorice și geografice ale orașului Ganja pe baza surselor științifice relevante, a documentelor și manuscriselor incontestabile ale etapei moderne în conformitate cu periodizarea cronologică, precum și a monumentelor istorice, a mostrelor de cultură materială legate de perioadele de mișcare a orașului care au fost observate de cel puțin cinci ori, reflectă informații despre materialele arheologice și etnografice. În articol au fost luate în considerare numărul, structura și caracteristicile numeroaselor sale cartiere rezidențiale istorice, care sunt dovezi ale strămutării orașului Ganja, împreună cu monumentele arhitecturale imobile găsite în aceste zone, au fost studiate meșteșugurile aparținând diferitelor etape.
O fibulă din bronz de tip Nauheim descoperită la Gura Bâcului (raionul Anenii Noi, Republica Moldova)
În anul 2012, Agenției Naționale Arheologice i-au fost transmise mai multe piese metalice, datând din epoca fierului și romană, descoperite în diferite puncte din împrejurimile satului Gura Bâcului (r-nul Anenii Noi, Republica Moldova). Dintre ele se remarcă o ﬁbulă, de schemă La Tène târziu, păstrată fragmentar. Exemplarul se atribuie tipului Nauheim, datat preponderent între sfârșitul sec. II și sec. I î.e.n. După prezentarea piesei, sunt aduse analogiile cele mai apropiate pentru agrafa de la Gura Bâcului cu unele precizări de ordin tipologic și cronologic.
O descoperire neordinară scitică timpurie din sudul silvostepei de pe malul stând al regiunei Niprene
Această lucrare tratează o descoperire rară – un ac de argint în formă de cui din perioada scitică timpurie. Acesta a fost găsit accidental într-un câmp agricol de lângă satul Novosiolovka, raionul Kremenchug, regiunea Poltava (din sudul silvostepei de pe malul stând al regiunei Niprene). Artefactul este studiat într-un context larg de ornamente similare ca funcție, specifice populației autohtone din zona silvostepei în epoca scitică.
sudul silvostepei de pe malul stâng al regiunei niprene
Complexe de locuire din așezarea Kartal II (epoca hallstatt-ului timpuriu)
În articol sunt publicate tipuri de construcții (locuințe), descoperite în așezarea Kartal II (orizontul hallstattian timpuriu). În total au fost descoperite 8 (9?) astfel de complexe, cu preponderență pe locul vechii suburbii al așezării (sectorul nordvestic). Pot fi delimitate în trei grupe. Prima constă din cinci construcții, adâncite în stratul steril (nr. 3, 4, 5, 6, 7). Din cea de-a doua fac parte două locuințe de suprafață (1/2004 și 9/2011), dar, de fapt, îngropate în solul humificat până la nivelul stratului steril. Cea de-a treia include singurul complex ce reprezintă o locuință adâncită (nr. 10). Cu excepția locuinței nr. 10, în toate celelalte au fost descoperite resturi de vetre atât de tip deschis, cât și închis. Practic nu există urme de structuri de susținere. Analogii pentru construcțiile locative de la Kartal II sunt cunoscute în culturile sincrone atât din vecinătate cât și din regiuni mai îndepărtate. Ansamblul ceramic descoperit în locuințe confirmă atribuirea așezării Kartal II orizontului hallstatt-ului incizat (Sihleanu – Tămăoani – Hansca-Holercani).
Movile funerare din epoca bronzului de pe dealul Husykova din regiunea Zbruch
Acest articol prezintă rezultatele unei investigații arheologice a movilelor funerare 11 și 12 din epoca bronzului, care au fost cercetate pe dealul Husykova, cel mai înalt punct al crestei muntoase Tovtry din regiunea râului Zbruch. Fiecare dintre movilele examinate conținea mai multe înmormântări. Una dintre acestea era situată într-o depresiune naturală, în timp ce celelalte înmormântări au fost făcute în gropi. Se poate de subliniat faptul că pereții mormintelor erau acoperiți cu plăci de piatră. Defuncții au fost îngropați în poziție chircită pe o parte, cu orientări diverse. În timpul săpăturilor a fost descoperită și o înmormântare separată a unui craniu. Vestigiile funerare nu au fost numeroase: ceramică, topor de piatră, piese din silex. Detaliile ritualului funerar și a inventarului prezintă numeroase asemănări cu cultura ceramicii șnurate varianta subcarpatică și cultura Komariv. Datele radiocarbon obținute pe probele osteologice corespund perioadei Komariv. Tradițiile funerare înregistrate în movilele de pe dealul Husykova au fost dezvoltate în kurganele și necropolele plane din regiunea Nistrului Mijlociu în timpul perioadelor pre-scitică și scitică.
cultura ceramicii șnurate varianta subcarpatică
În 2022, Agenția Națională Arheologică a efectuat investigații arheologice preventive la tumulul nr. 23 de la Congaz. O parte din acest tumul fusese anterior studiată în anul 1973 de către Victor Beilecci și Evghenii Iarovoi, atunci fiind descoperite șase morminte și o inhumație de animale. Grație investigațiilor din 2022, au fost descoperite șase complexe funerare aparținând perioadelor timpurii de edificare a tumulului, un ring de piatră, două șanțuri semilunare care înconjurau mormântul primar, precum și două gropi de cult. Una dintre gropile de cult conținea, pe lângă oase de animale, un vas de tip oală, fabricat dintr-un amestec de argilă și scoici. Deși informațiile stratigrafice sunt incomplete din cauza degradării mantalei, au putut fi urmărite etapele inițiale de edificare a tumulului. Analiza stratigrafiei verticale și orizontale relevă faptul că movila primară a tumulului a fost ridicată deasupra mormântului nr. 10, realizat într-o groapă de formă ovală, defunctul fiind depus chircit pe partea stângă. Acest mormânt aparține culturii Cernavoda I, datată în perioada târzie a epocii eneolitice. În vecinătatea acestui mormânt au fost realizate două șanțuri în formă de semilună, iar baza mantalei primare I a fost întărită cu un ring de piatră. Ulterior, în mantaua primară au fost amenajate două morminte aparținând culturii Jivotilovka, din perioada timpurie a epocii bronzului. Este posibil ca edificarea mantalelor II și III să fie asociată cu realizarea acestor două morminte. De-a lungul timpului, în acest tumul au avut loc și alte înmormântări sau depuneri rituale, atribuite culturii Iamnaia, prescitice, sarmaților și perioadei medievale târzii. Pe lângă datele obținute din analiza paleoantropologică a resturilor scheletice identificate în 2022, în articol sunt prezentate și informații privind gradul de uzură și trăsăturile dentare nonmetrice ale mormintelor 9 și 11, aparținând culturii Jivotilovka. Astfel, s-a constatat că uzura dentară indică o dietă bazată pe alimente dure și abrazive. Totodată, pe lângă uzura dentară asociată masticației, o serie de microfracturi și tipare specifice de uzură sugerează utilizarea dinților pentru activități non-masticatorii. Aceste practici, întâlnite la multe populații preistorice, sunt cunoscute sub conceptul de „dinții ca a treia mână” și reflectă obiceiuri funcționale specifice modului de viață al comunităților de păstori.
O așezare cu urme de locuire din eneolitic și perioada romană târzie descoperită la Calarașovca (r-nul Ocnița)
În vara anului 2023, în raza unor localități din microzona Calarașovca (r-nul Ocnița) – s. Arionești (r-nul Soroca) au fost întreprinse cercetări arheologice de suprafață, fiind documentate mai multe situri arheologice. Un loc distinct între ele îl ocupă situl desemnat cu numele Calarașovca XIII de pe suprafața căruia au fost recuperate mai multe artefacte. Câteva fragmente ceramice documentează un nivel de locuire sporadică care se încadrează în cultura Sântana de Mureș-Cerneahov din sec. IV e.n. Cele mai numeroase artefacte: unelte de silex, fragmente de vase și o statuetă din lut ars au fost atribuite comunităților PrecucuteniTripolie A. Numărul mare de piese din silex, aflate la diferite etape de prelucrare, a permis stabilirea particularităților industriei litice a comunității eneolitice de la Calarașovca XIII.
Morminte de copii ale culturii Leilatepe din așezarea Galayeri
În anii 1980, cultura arheologică cu același nume a fost descoperită în regiunea Karabakh din Azerbaidjan în timpul săpăturilor din așezarea calcolitică Leilatepe. De la începutul secolului XXI, datorită extinderii explorărilor arheologice, numeroase așezări și morminte aparținând culturii Leilatepe au fost descoperite în regiunea de vest a Republicii Azerbaidjan, în Karabakh, Mughan și Gabala, iar în multe dintre acestea au fost efectuate săpături ample. S-a stabilit că cultura Leilatepe a apărut în perioada Calcoliticului târziu, sfârșitul mileniului V î.e.n. – începutul mileniului IV î.e.n., ca urmare a migrațiilor masive din Anatolia de Est și Mesopotamia de Nord în Caucazul de Sud. Această cultură a durat până la mijlocul mileniului IV î.e.n. Cu unele excepții, siturile aparținând acestei culturi au fost descoperite în principal pe teritoriul Azerbaidjanului. Ca urmare a migrațiilor continue din zona culturii Leilatepe către Caucazul de Nord, acolo s-a format cultura Maikop, cu aceleași tradiții ceramice. Printre principalii indicatori ai culturii Leilatepe se remarcă utilizarea roții olarului în producția de ceramică și înmormântările copiilor în diferite tipuri de vase de ceramică. Unul dintre cele mai excavate așezări aparținând acestei culturi este situl Galayeri. Cele mai bogate descoperiri ale culturii Leilatepe au fost descoperite tocmai în Galayeri. În toate așezările în care au fost efectuate săpături ample legate de această cultură, au fost descoperite morminte de copii în vase de ceramică. Astfel de morminte din siturile aparținând culturii Leilatepe au fost găsite mai ales în Galayeri.
Topografia și arheologia orașului Trepol de pe Nipru în secolele XI-XIII
Trepol de pe Nipru, situat între Kiev și Vytachyov, este menționat în cronici încă din secolul al XI-lea. La acea vreme, Trepol era cel mai mare oraș de pe ruta comercială a Niprului între Kiev și Pereyaslav. Lângă Trepol exista o trecere peste Nipru și o intersecție de drumuri importante. Acestei împrejurări îi datorăm multe idei despre oraș din cronici. Cu toate acestea, cercetarea arheologică sistematică a acestui oraș nu a fost efectuată. Scopul nostru este de a completa acest gol prin colectarea informațiilor disponibile despre topografia și arheologia sa. Orașul antic este situat pe teritoriul satului modern Trypillia, raionul Obukhiv, regiunea Kiev. Aici au fost descoperite urme de clădiri, fragmente de ceramică, metal și alte produse care pot fi datate în secolele X-XIII. În timpul apogeului său din secolele XI-XIII, orașul ocupa o suprafață de 25 până la 29 de hectare, din care jumătate aveau fortificații puternice în două părți. O fortificație mică separată ar fi putut servi drept reședință princiară. Descoperirile de amfore bizantine, roți de filat din pirofilit și produse metalice indică prezența aici a unui comerț intensiv între secolele XI și XIII. Detalii de îmbrăcăminte în stil scandinav pot indica participarea negustorilor din nord.
Economia banilor cântăriți în spațiul Carpato-Nistrean în secolele IX-XI (contribuții arheologice)
Vestigiile arheologice și numismatice scot în evidență într-o măsură considerabilă nivelul de dezvoltare a comunităților medievale românești de la sfârșitul mileniului I – începutul mileniului al II-lea. De o importanță aparte pentru aprecierea stadiului economic sunt depozitele de unelte și arme și tezaurele monetare sau mixte. Structura lor oferă posibilități deosebite pentru reconstituirea realităților social-economice, politice și culturale ale perioadei când au fost tăinuite. Una dintre trăsăturile economiei europene din secolele IX-XI era utilizarea în procesul schimbului a banilor din metal nobil. În calitate de bani serveau monedele, lingourile, colanele sau podoabele din argint. Aprecierea banilor pentru schimb se făcea în funcție de greutatea pieselor, verificată cu ajutorul balanței pentru cântare mici. Fenomenul este confirmat de identificarea artefactelor segmentate în componența așa-numitelor Tezaure cu argint tăiat (segmentat prin tăiere) (Hacksilver). Sistemul economic în care banii, reprezentați prin monede, lingouri, colane, piese de podoabă din metal nobil, utilizați în calitate de echivalent în tranzacțiile comerciale, erau cântăriți în procesul de schimb, este definit de cercetători drept „economia banilor cântăriți” („Gewichtsgeldwirtschaft”). Sursele arheologice surprind trecerea comunităților românești de la economia naturală a gospodăriei autarhice la economia monetară a relațiilor marfă-bani, când schimbul se efectua prin intermediul banilor, iar calitatea de mijloc de schimb era asigurată de argintul monetar cântărit. La sud și la est de Carpați artefacte privind schimbul bani-marfă (monede islamice și/sau bizantine, lingouri, colane de argint (unele) segmentate prin tăiere, ponduri și balanțe) au fost descoperite în așezări, tezaure, depozite sau izolat la Bucov, Slon, Alcedar, Cunicea, Cureșnița, Echimăuți.
Locuri private de cult în Tyras în perioada romană
Scopul acestui studiu este de a rezuma și consolida informațiile privind practicile cultice private, bazându-se pe sursele descoperite în casele rezidențiale din orașul antic Tyras. De-a lungul anilor de investigații, au fost studiate mai multe încăperi aparținând unor case rezidențiale diferite, datând din secolele II-III e.n. Unele dintre aceste încăperi ar fi putut servi drept altare domestice – spații în care familiile desfășurau ritualuri religioase și aduceau ofrande zeilor. Dovezi în acest sens includ descoperirea unor obiecte asociate cu practicile cultice, precum sculpturi de zeități, reliefuri votive, figurine de teracotă, vase rituale și lămpi. Într-un caz, un herm al lui Dionysos, un relief votiv reprezentând zeițe așezate și o statuie a unei zeități masculine neidentificate au fost găsite în colțul de nord-est al unei camere, alături de cupe inscripționate, probabil utilizate în scopuri rituale. Într-o altă casă, au fost descoperite două plăci votive cu reprezentări în relief ale Călărețului Trac, presupus amplasate într-o nișă în colțul de sud-est al camerei. Pe lângă imaginile zeilor, alte obiecte religioase descoperite în zonele rezidențiale ale Tyras-ului atestă în continuare practicile cultice domestice. Interpretarea acestor descoperiri reprezintă unul dintre obiectivele principale ale acestei cercetări.
Noi monumente ale epigrafiei minoe din regiunea nordică a Mării Negre
Printre exemplele recent descoperite de epigrafie minoră din regiunea nordică a Mării Negre, provenind din colecții private, o atenție deosebită este atrasă de o reconstrucție propusă a unui graffiti de banchet din Borysthenida: λάλοι διυ〈πνίζουσι〉 – „cei vorbăreți se trezesc (deranjează)”. Acest graffiti se aliniază discuției larg răspândite despre vorbă în literatura antică (Aristotel, Plutarh, Teofrast, Maxim din Tyr și alții). Nu este exclus că autorul graffiti-ului să fi fost familiarizat cu operele unora dintre acești scriitori. O altă reconstrucție propusă se referă la un graffiti cu un cadou de la Nymphaeum: [νηπ]ί̣αχος νάν[νος] – „un copilaș nebun”. Un graffiti din chora din Olbia care conține o monogramă interpretată ca numele Ἑκατέων reprezintă un grafem grecesc universal, acest graffiti ar trebui inclus în colecția de graffiti all-Greek.
Decor de tip „M” în sud-estul Europei și în împrejurimi din mileniile VII-V î.e.n
Acest articol examinează utilizarea semnului „M” în decorarea sculpturilor antropomorfe și zoomorfe, precum și a ceramicii și amuletelor, pe baza materialelor din sud-estul Europei atribuite mileniului VII-V î.e.n. Scopul său este de a prezenta și analiza modul în care a fost aplicat acest semn. Modelele de utilizare a simbolului, precum și evoluția acestor modele, au fost studiate prin analiza rețelelor sociale, nuanțând modul în care caracteristicile sale s-au schimbat în spațiu și timp. Aceste schimbări au fost interpretate folosind abordări semiotice Peircean. Acest lucru a făcut posibilă urmărirea modului în care, în timp, semnul și-a dobândit semnificațiile simbolice și convenționale. Semnul „M” a fost răspândit în ornamentarea ceramicii timpurii din Anatolia și Orientul Apropiat, dar poate fi găsit și pe artefacte din piatră și os din regiunea de nord a Mării Negre, datând din mileniul VII-începutul mileniului VI î.e.n. Ulterior, a câștigat popularitate în regiunile balcanice și carpatice. Cercetătorii au încercat anterior să interpreteze simbolul „M” în contextul viziunii asupra lumii a primilor agricultori din regiune. Cu toate acestea, primele sale manifestări sunt asociate cu siturile de vânători-pescari-culegători din mezolitic, unde este legat de imagistica șerpilor și a apei. Prezența acestui semn este adesea legată de modele în zigzag și de dubla sa variație, constând în linii paralele.
Tradiția epigrafiei ca bază a strategiei de stat în arealul Platoului Armeniei
Tradiția creării inscripțiilor cu ocazia diverselor evenimente a fost răspândită în diferite civilizații ale lumii antice: egipteană, asiriană, urartiană, iraniană și greco-romană, în mileniile II-I î.e.n. Nu a făcut excepție și zona Platoului Armeniei, unde crearea scrierii cuneiforme urartiene a devenit unul dintre factorii strategici ai statului – Regatul Van, format la mijlocul secolului al IX-lea î.e.n., utilizată la realizarea inscripțiilor timp de aproape două secole. De-a lungul timpului, datorită evenimentelor militare și politice care au avut loc în Platoul Armeniei, scrisul și-a dobândit propriile trăsături caracteristice de dezvoltare, devenind un instrument unic pentru strategia statalității armene atât în perioada post-urartiană și cea antică, cât și în toate etapele evoluției istorice a Armeniei medievale. În același timp, tradiția creării inscripțiilor în arealul Platoului Armeniei s-a manifestat ca un fenomen original al monumentelor scrise, având propriul șablon tradițional, precum și mijloace și metode formal-substantive.
IN MEMORIAM Serghei Covalenco (10.09.1960 – 09.10.2025)
Pe 9 octombrie 2025 arheologia Republicii Moldova a devenit mai săracă – s-a stins din viață dr. Serghei Covalenco. Serghei Covalenco a fost un om bun și onest, care și-a dedicat viața studierii paleoliticului până în ultima clipă, în ciuda bolii grave. Mereu deschis pentru ajutor și mereu susținător al tinerilor arheologi în domeniile lor de cercetare. A fost un om de o rară eleganță și corectitudine, cu un simț fin al umorului. Știa despre toate și avea o înțelepciune deosebită.
Axes vs. helmets: vs. helmets: Review on a new book about weaponry of Eurasian nomads
This monograph by Ukrainian researchers Sergei Skory and Roman Zymovets is devoted to a category of weaponry long neglected by scholars: bimetallic war picks (or “pick-axes” by the authors) from the Early Scythian period. The authors attempt a comprehensive analysis of this group of close-combat striking weapons, combining an iron or steel head with a bronze socket. The book is a logical continuation of a number of articles by the researchers [Skory, Zymovets 2023; Skoryi, Zimovets 2023a; Okatenko, Zimovets, Skoryi 2023; Skoryi 2024; Skoryi 2024a], where individual finds or specific aspects have already been examined. However, for the first time, an attempt has been made to assemble a corpus of sources, systematize them, and introduce them into scholarly dissemination as a whole. The book’s title itself indicates its broad chronological and geographic scope: it covers not only finds from the Northern Black Sea region, but also sites in the Caucasus, the Volga region, the Urals, Siberia, and Asia Minor
Topal, Pumnale-grifon de tip Issyk și akinakai din estul Eurasiei. Almaty: NITSIA Begazy-Tasmola, 2024, 223 p., ISBN 978-601-7106-96-6]
Monografia lui D. Topal „Грифовые кинжалы типа Иссык и акинаки востока Евразии / Pumnale-grifon de tip Issyk și akinakai din estul Eurasiei” a văzut lumina tiparului sub egida Academiei din Kazahstan, fiind dedicată celei de-a 100-a aniversări a nașterii lui Kimal Akishev. Pe parcursul celor 223 de pagini autorul realizează o radiografie detaliată a armelor cu lamă din perioada scitică, în special a akinakai și a pumnalelor cu mâner cu grifon, însumând o contribuție semnificativă la știința arheologică. Lucrarea se concentrează asupra cercetării de akinakai din Eurasia, acordând o atenție deosebită tipologiilor regionale ale armelor, evoluției acestora și rolului lor în cultura și viața rituală a nomazilor. Astfel, avem în față o extensie a cercetării cuprinsă în teza de doctorat a lui D. Topal publicată în anul 2021 [Topal 2021]. Pe paginile lucrării sunt analizate atât particularitățile tipologice ale armelor, cât și semnificația lor culturală și religioasă, ceea ce conferă studiului un caracter complex. Autorul subliniază importanța spadelor și pumnalelor de tip akinakes nu doar ca arme, ci și ca simbol al statutului social.
Varegii pe ruta nipreană: un studiu al descoperirilor metalice din secolele X-XII
Ruta comercială pe râul Nipru din secolele IX-XIII a fost un loc de întâlnire pentru diferite popoare și culturi. Un loc important printre acestea era ocupat de varegi, popoare din Scandinavia. Acum este clar că procesul de colectare a informațiilor despre descoperirile legate de această epocă este departe de a fi complet. Publicația prezintă rezultatele unui studiu similar asupra a 14 piese din metale neferoase, inclusiv fragmente. Acestea au fost selectate din Muzeul Arheologic Regional din Kiev, situat în Trypillya. Datarea majorității produselor analizate se încadrează în secolul al X-lea, perioada formării statului cu centrul în Kiev. Concentrarea descoperirilor în jurul rutei niprene confirmă informațiile din cronici și alte surse despre activitatea comercială și participanții la aceasta în regiune în această perioadă. Probele conțin elemente ale costumelor atât masculine, cât și feminine, care se disting în mod evident pe fondul tradițiilor locale. Aceste obiecte au analogii atât în Scandinavia, cât și pe coasta Mării Baltice. Prezența impurităților naturale de As și Sb, care diferențiază aceste probe de metalul utilizat în nordul Rusiei, este interesantă. Rezultatul principal este obținerea de informații care completează baza de date privind compoziția chimică a produselor din perioada Rusiei.
Din istoria și istoriografia arheologiei moldovenești. Studiu de caz: Evul Mediu Timpuriu
Studiul de față propune o analiză istoriografică a cercetărilor dedicate evului mediu timpuriu (secolele VI-XIII) în spațiul pruto-nistrean. Dezvoltarea arheologiei medievale timpurii în RSS Moldovenească a fost modelată de regimul sovietic. Acest cadru doctrinar a generat interpretări distorsionate, construite pe o paradigmă slavo-centrică care a minimalizat constant contribuțiile populației autohtone romanizate și a redus diversitatea etnoculturală a regiunii. Articolul examinează evoluția cercetărilor arheologice prin identificarea etapelor principale, a mecanismelor de control instituțional, a tensiunilor metodologice și a strategiilor de rescriere a istoriei în scop ideologic. Sunt analizate atât direcțiile oficiale de interpretare, cât și reacțiile critice ale unor cercetători marginalizați pentru pozițiile lor autonome. Prin reevaluarea documentelor de arhivă, a publicațiilor din perioada sovietică și a contribuțiilor apărute după 1991, studiul reconstruiește dinamica cercetărilor arheologice a spațiului pruto-nistrean din perioada sovietică. După proclamarea independenței Republicii Moldova, eliberarea mediului academic de sub presiunea ideologică a permis restabilirea unui cadru interpretativ independent, interdisciplinar și dezideologizat. Studiul de față reflectă acest efort de reconstrucție epistemologică, oferind un model interpretativ coerent, adaptat standardelor academice actuale.
Despre studiul patrimoniului istoric și cultural medieval din Ganja, bazat pe obiecte artizanale tradiționale din țesături
În această lucrare științifică, mostrele naționale de haine locale, precum produsele meșteșugului țesutului din perioada medievală a orașului Ganja, au fost studiate ca exemple ale semnificației interculturale a perioadei medievale. De asemenea, principalele caracteristici ale acestor meșteșuguri au fost identificate ca un indicator al valorilor multiculturale seculare ale poporului azer. Pe baza studiului surselor istorice scrise individuale și a produselor materiale, exemplele de mai sus de meșteșuguri populare sunt incluse în studiu ca exemple ale patrimoniului spiritual multicultural atât al orașului Ganja, cât și al întregii regiuni a Caucazului, ca parte integrantă a spațiului cultural medieval. Diverse exemple de îmbrăcăminte locală din Ganja și din întreaga regiune vestică a Azerbaidjanului sunt studiate sub forma unor mostre ale patrimoniului material și spiritual al epocii medievale pentru cultura tradițională. De asemenea, în articol au fost luate în considerare numărul, structura și caracteristicile numeroaselor sale mostre istorice, care sunt dovezi ale patrimoniului cultural al orașului Ganja, împreună cu artefactele imobile găsite în zonele orașului, fiind studiate meșteșugurile aparținând diferitelor etape. Pe baza diverselor expediții și săpături arheologice și etnografice locale și internaționale efectuate de cercetători și arheologi locali și străini pe teritoriul orașului în ultimele două secole, semnificația istorică a mostrelor tradiționale de țesături din Ganja pentru perioada medievală a fost studiată cu referire la date științifice.
Reflectare asupra sincronismelor grupului cultura Horodiștea-Gordinești în raport cu alte comunități eneolitice târzii din Europa de Sud-Est
Prin integrarea analizelor culturii materiale cu datele disponibile privind date radiocarbon, studiul urmărește să clarifice poziționarea temporală a acestui grup în raport cu comunitățile vecine din Eneolitic și/sau din Epoca Bronzului Timpuriu. O atenție deosebită este acordată relațiilor dintre Horodiștea-Gordinești și entitățile culturale contemporane și grupurile înrudite din Bazinul Carpatic, Volynia și regiunile pontice. Analiza evidențiază atât trăsături comune, cât și specificații regionale, reflectând procese complexe de interacțiune, adaptare și transformare culturală la sfârșitul mileniului al IV-lea î.Hr. Lucrarea abordează, de asemenea, ambiguitățile terminologice persistente din jurul eneoliticului târziu și/sau tranziției de la Eneolitic la Epoca Bronzului Timpuriu, subliniind modul în care schemele cronologice diferite au influențat interpretările sincronismului și afilierii culturale. În final, propunem ca grupul Horodiștea-Gordinești să reprezinte o componentă dinamică a unei rețele mai largi de comunități din Eneoliticul târziu, caracterizată atât de continuitate, cât și de inovare. Sincronismele sale cu alte grupuri regionale ilustrează modele mai largi de schimbare socio-economică și reorganizare culturală în Europa de Sud-Est la începutul Epocii Bronzului.
Vestigii din secolul al IV-lea d.Hr. descoperite la Dubna (r-nul Soroca)
În iulie 2024, Agenția Națională Arheologică a efectuat o cercetare arheologică de salvare la Dubna, raionul Soroca, întrun sit necunoscut anterior specialiștilor, aparținând culturii Sântana de Mureș-Černjachov. Intervenția a fost inițiată după ce un localnic a semnalat apariția unor oase umane și fragmente arheologice la suprafață, scoase la iveală de lucrările agricole. La fața locului au fost identificate numeroase vestigii: fragmente ceramice, accesorii din bronz și fier, o fusaiolă, o verigă, resturi de lut ars, oase de animale și două schelete umane. Acestea aparțin atât unei așezări din perioada migrației goților, cât și unui mormânt de inhumație dublu, distrus complet de arături. Un sondaj arheologic de 2×2 m a confirmat prezența unui complex funerar prin descoperirea unui pieptene de os și a altor artefacte. Pe baza tipologiei pieptenelui, mormântul poate fi datat în a doua jumătate a secolului al IV-lea d.Hr., în timp ce așezarea identificată pare mai timpurie, probabil din prima jumătate a aceluiași secol.
Noi date despre așezarea fortificată din epoca târzie a fierului de la Ibăneşti „Cetatea Măgurei”
În articolul de faţă sunt prezentate rezultatele cercetării parțiale ale unei locuinţe identificate în incinta aşezării fortificate de la Ibăneşti (jud. Botoşani, România). Importanţa publicării locuinţei derivă din faptul că este prima structură de habitat identificată pe suprafața acestui sit. După formă şi inventar, această locuinţă îşi găseşte analogii în alte aşezări datate la începutul celei de-a doua epoci a fierului. Pe lângă aceasta, autorii subliniază cele mai importante momente din istoria cercetării aşezării de la Ibăneşti, aducând câteva noi precizări despre forma şi elementele componente ale sistemului defensiv.
Despre un fragment de afumător din epoca bronzului târziu – fierului timpuriu din sud-estul Azerbaidjanului
Articolul prezintă informații despre un exemplar de ceramică preistorică – un fragment din corpul unui arzător de tămâie, descoperit în timpul săpăturilor arheologice din iulie 2025 în așezarea Vilyashchay (districtul Yardymli, Republica Azerbaidjan). Așezarea Vilyashchay datează, în principal, din perioada timpurie a epocii fierului, deși aici se găsesc și materiale arheologice din epoca bronzului târziu. Fragmentul corpului afumătorului a fost descoperit în caroul 1, la o adâncime de aproximativ 50 cm de la nivelul actual de călcare. Dimensiuni: Lungime: 7-7,4 cm; Înălțime: 4-4,5 cm; Diametrul orificiilor: 0,7-0,8 cm. Artefactul este de culoare maro, bine ars, pe partea interioară prezintă urme de funingine de culoare gri. În compoziția argilei se conține nisip fin, obiectul fiind modelat manual. Piesa este prevăzută cu orificii, făcute înainte de arderea, probabil cu un obiect metalic, un burghiu sau un vârf îngroșat. Arealul de răspândire al acestui tip de afumător este regiunea sud-caspică – siturile arheologice din nord-estul Iranului (Tepe Gissar, Shah Tepe, Tureng Tepe, Gohar Tappe, Tappe Narges), iar un exemplar a fost descoperit în sud-vestul Turkmenistanului, în așezarea Madau-depe. Recipientele sunt datate în perioada epocii bronzului târziu și începutul epocii fierului. Exemplarul din Vilyashchaya prezintă similitudini în ceea ce privește modul de modelare cu cele din Gohar Tappe și Shah Tepe. Artefactul din Vilyashchaya este, aparent, un import din nord-estul Iranului, deși nu se poate exclude complet posibilitatea existenței unor astfel de obiecte în sud-estul Azerbaidjanului, având în vedere studierea insuficientă a siturilor arheologice din această regiune și lipsa, până în prezent, a altor descoperiri similare.
Biserica Adormirea Maicii Domnului de la Mănăstirea Căpriana: stratigrafie arheologică
Conform pisaniei de la 1821, biserica Adormirea Maicii Domnului de la Mănăstirea Căpriana a fost „zidită din nou” de către voievozii Petru și Ștefan în anul 1542, iar în anii 1819-1820 a fost reparată de către mitropolitul Gavriil Bănulescu-Bodoni. Cercetările arheologice confirmă informațiile din pisanie, oferind în același timp date noi privind istoria bisericii. În timpul săpăturilor arheologice din anii 1993, 2001-2002 la biserica Adormirea Maicii Domnului au fost documentate 109 de profile stratigrafice pe baza cărora au fost delimitate 109 de depuneri culturale. În urma corelării acestor date au fost evidențiate 12 etape în evoluția bisericii Adormirea Maicii Domnului: etapa preistorică (stratul nr. 109), etapa formării spațiului mănăstiresc (cca. 1490) (stratul nr. 108), etapa edificării Bisericii I (1491-1496) (straturile nr. 89-107), etapa demolării Bisericii I (cca. 1540) (stratul nr. 88), etapa I a Bisericii II (1541 – cca. 1560) (straturile nr. 74-87), etapa a II-a a Bisericii II (cca. 1560 – cca. 1600) (straturile nr. 68-73), etapa a III-a a Bisericii II (cca. 1600 – cca. 1620) (straturile nr. 57-67), etapa a IV-a a Bisericii II (cca. 1620 – cca. 1640) (straturile nr. 49-56), etapa a V-a a Bisericii II (cca. 1640 – cca. 1700) (nr. 39-48), etapa a VI-a a Bisericii II (cca. 1700 – cca. 1818) (nr. 21-38), etapa a VII-a a Bisericii II (1819-1820) (nr. 6-20), etapa a VIII-a a Bisericii II (1821-2003) (straturile nr. 1-5).
Copyright (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Complexul de olărit al cimitirului din perioada romană Kariv I din regiunea Bugului de Vest
Articolul examinează vasele ceramice descoperite într-un cimitir datând din a doua jumătate a secolului al II-lea d.Hr. la Kariv-I, situat în districtul Sheptytskyi din regiunea Lviv, în vestul Ucrainei. Situl a fost descoperit accidental în 2017, iar în timpul investigațiilor arheologice ulterioare au fost descoperite douăsprezece morminte de incinerare. Printre obiectele funerare, ceramica constituie un grup semnificativ de descoperiri, cuprinzând aproximativ 30 de piese. Acestea includ atât obiecte importate (fragmente de amfore romane, ceramică smălțuită în roșu și negru), cât și obiecte produse local (oale, boluri). Situl a fost părăsit de o populație care a migrat în regiunea Bugului de Vest din zona Dunării Mijlocii în timpul războaielor marcomane.
Monede antice din secolele VI-I î.Hr. pe teritoriul Ucrainei de astăzi: discurs științific actual
Articolul analizează stadiul actual al istoriografiei privind cercetarea numismaticii antice pe teritoriile ucrainene în secolele VI-I î.Hr., evidențiind principalele direcții, realizări, probleme și perspective de dezvoltare. S-a constatat că, în pofida creșterii semnificative a numărului de lucrări științifice în ultimele decenii, studiile istoriografice din acest domeniu rămân puține, ceea ce subliniază necesitatea sintezei și reinterpretării lor. Sunt evidențiate caracterul plurivalent, noutatea metodologică și diversitatea tematică a cercetărilor contemporane. Se disting patru direcții esențiale: aplicarea tehnologiilor digitale și a metodologiilor interdisciplinare; studierea monetăriei coloniilor grecești din regiunea nord-pontică, inclusiv analiza tehnologiilor, iconografiei și influențelor cultural-politice; investigarea descoperirilor de monede izolate și a tezaurelor, în vederea precizării tabloului circulației monetare; precum și cercetarea colecțiilor muzeale și private în scopul catalogării și sistematizării materialului. Noutatea științifică a studiului este determinată de absența unor lucrări istoriografice consacrate acestei problematici, precum și de faptul că, pentru prima dată, moștenirea științifică a cercetătorilor contemporani – în principal ucraineni – a fost sistematizată și sintetizată.