ISSN 1857-016X eISSN 2537-6144 Revista Arheologică reprezintă revista științifică editată de Centrul de Arheologie al Institutului Patrimoniului Cultural. Revista este acreditată de către ANACEC la Categoria „A”, este indexată în Scopus.
Un mormânt din secolul al II-lea d.Chr. descoperit la Mereni (r-nul Anenii Noi)
În vara anului 2023, cu ocazia săpării unei gropi de canalizare în satul Mereni, a fost descoperită fortuit o amforă romană, predată ulterior Muzeului de Istorie și Etnografie din localitate. Descoperirea a fost realizată în partea sudică a satului, în zona „Pe Holm”, într-un punct unde lucrările au afectat parțial un complex arheologic adâncit. Din groapă au fost recuperate, pe lângă amforă, alte vase ceramice, lucrate atât la roată, cât și cu mâna, precum și fragmente de oase umane. Amfora, păstrată aproape integral, aparține tipului C (Neapolis) din clasificarea lui D. Shelov, datat în secolul al II-lea d.Chr., mai ales în a doua jumătate a acestuia, oferind astfel un reper cronologic sigur pentru întregul complex. Analogiile ceramice, coroborate cu prezența oaselor umane, indică faptul că ansamblul descoperit reprezintă un mormânt de înhumație sarmatic, afectat de intervenția modernă.
Copyright (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Investigație arheometrică a amforelor colchice din perioada elenistică de la Pichvnari (vestul Georgiei)
Articolul prezintă o primă analiză arheometrică extinsă (macroscopică și petrografică) a amforelor colchice din perioada elenistică, din „argilă brună”, descoperite la Pichvnari, unul dintre cele mai reprezentative situri pentru studiul acestui tip de containere de transport. Materialul constă din 44 de amfore și 3 probe de nisip, prelevate în scop comparativ din împrejurimile sitului. Analiza macroscopică a rupturilor proaspete și a secțiunilor subțiri petrografice se plasează în contextul lucrărilor anterioare efectuate de alți autori. Materialul de la Pichvnari dezvăluie diverse rețete de țesături care corespund în mare măsură grupurilor de țesături deja determinate. Cu toate acestea, spre deosebire de lucrările anterioare, studiul reușește, de asemenea, să arate profilurile compoziționale ale grupurilor de țesături într-un detaliu mai mare și, prin urmare, presupune posibilitatea unor variații minore ale țesăturilor, legate în cele din urmă de producții subregionale. Comparația mineralogică cu probele de nisip ne permite să presupunem cu atenție că materialul de revenire își are originea în mediul sedimentar riveran și/sau costier din zona din jurul sitului Pichvnari. Cu toate acestea, din cauza lipsei unei colectări mai extinse și sistematice de mostre de materii prime din regiunea de interes, problema provenienței exacte a amforelor „din argilă brună” Pichvnari rămâne deschisă.
O nouă greutate etalon din Olbia Pontică
Un etalon de plumb sau o greutate oficială provenind din Olbia, pe care sunt reprezentate un caduceu și un delfin, cântărește 868 g (cu pierderi estimate la cca. 15-25 g). Descoperirea acestei piese are o importanță majoră pentru metrologia din Olbia la cumpăna dintre secolele al II-lea și al III-lea d.Chr. Acesta combină valorile integrale ale unităților principale ale două standarde de greutate (sic): două mine din sistemul euboico-atic (mina = 425-437 g) corespund la trei librae (36 unciae) din standardul roman ușor (libra = 270-290 g = 12 unciae). Legenda prezintă trăsături ortografice caracteristice secolelor II-III d.Chr. în numele propriu: ἀγορα/νόμοι οἱ περ/ὶ Ὠἰκαδ〈ι〉ω/ν·Ἰτα(λική?) – „agoranomoi sub conducerea lui Eikadios/Ekaddinos(?). Italian (greutate)”. Atribuirea etnică a agoranomului este ambiguă: numele poate fi grecesc (Εἰκάδιος) sau din mediul „barbar” (posibil sarmatic) Εκαδδινος. Evident, aceeași persoană este menționată ca patronimic al unui arhon în inscripțiile IOSPE 46 și IOlb 52. O particularitate paleografică este forma literei omega ca semicerc cu o hasta radială, înregistrată pentru prima dată în Olbia. Greutatea poate fi datată terminus post quem la cumpăna dintre secolele II și III d.Chr.
Operele literare ca mijloc de promovare a patrimoniului cultural, pe exemplul romanului Outlander
Patrimoniul cultural joacă un rol esențial în formarea identității colective a națiunilor, oferind totodată un context important pentru educația lingvistică și culturală. Acest articol examinează operele literare ca mijloc eficient de promovare a patrimoniului cultural, având ca text principal pentru interpretare romanul Outlander, scris de Diana Gabaldon. Scopul principal al lucrării este de a demonstra, din perspectiva unei abordări istorice, că patrimoniul cultural nu reprezintă un fenomen static, ci un element viu și dinamic, utilizat activ în crearea operelor literare contemporane, precum și de a arăta că textele literare integrează și reinterpretează elemente de patrimoniu, făcându-le accesibile și relevante pentru publicul contemporan. În același timp, articolul evidențiază faptul că literatura le permite cititorilor să interiorizeze mai eficient contextele istorice și culturale prin integrarea acestora în narațiuni captivante și experiențe cu puternic impact emoțional. Din punct de vedere metodologic, articolul utilizează lectura atentă, analiza textuală și analiza tematică. Pe baza interpretării, lucrarea discută potențialul mai larg al literaturii ca instrument de promovare a patrimoniului cultural atât în cadrul educației formale, cât și în afara acesteia, contribuind nu doar la conștientizarea culturală, ci și la dezvoltarea turismului cultural și la dezvoltarea regională.
Prelucrarea metalelor neferoase în Kievul de Sus în secolele X-XIII
Kievul de Sus – este cea mai veche parte a orașului, unde se afla centrul administrativ cu palate cneziale, edificii bisericești și reședințe boierești, ai căror locuitori aveau nevoie de o cantitate semnificativă de produse din metale neferoase. În perioada 1907-2013, pe teritoriul a 20 de sectoare de săpătură au fost descoperite și cercetate 83 de complexe și 1363 de artefacte, inclusiv materiale din 14 straturi culturale, care ar fi putut ajunge acolo din cele mai apropiate ateliere de producție. Printre complexe au fost identificate 6 ateliere de turnare a bronzului, 22 de ateliere de bijuterie, 6 ateliere de fierărie/lăcătușerie și 23 de locuințeatelier. Majoritatea complexelor datează din secolele al XII – începutul secolului al XIII-lea. Unele dintre ele erau asociate cu prelucrarea fierului și/sau cu meșteșugul topirii/prelucrării sticlei. O serie de complexe de producție au format cinci centre meșteșugărești specializate ale Orașului de Sus, cu suprafețe cuprinse între 0,5 și 6 hectare. În umplutura complexelor au fost înregistrate 12 tipuri de metale comerciale, 503 semifabricate, 690 de vase de turnare, 15 forme de turnare, 34 de unelte și 112 exemplare de deșeuri de producție. Apariția unui număr semnificativ de complexe de prelucrare a metalelor neferoase pe teritoriul Kievului de Sus se explică prin apropierea de curțile marelui cneaz cu complexele lor palatine, de curțile nobilimii, de piața centrală și de edificiile de cult.
ateliere de turnare a bronzului și bijuterii`
Gvozdova, nu Hvozdiv. Descoperirea originii moldovenești a unei colecții de silex din mezolitic, adesea menționată
Acest articol se concentrează asupra unei colecții de artefacte litice descrise pentru prima dată de V. Danylenko în monografia sa din 1969 ca fiind materiale descoperite în 1956 la situl Hvozdiv, situat pe malul râului Bug de Sud (regiunea Vinnytsia, Ucraina). Ulterior, cercetătorii au menționat frecvent acest sit ca fiind asociat cu cultura Kukrek. Cu toate acestea, investigațiile de teren recente, discrepanțele dintre datele publicate și cele de arhivă, precum și inscripțiile inconsistente de pe artefacte pun la îndoială originea publicată a colecției. O ipoteză alternativă a fost propusă și testată prin identificarea locațiilor care îndeplinesc criterii specifice menite să rezolve aceste contradicții. Ca rezultat, originea colecției a fost legată de siturile mezolitice investigate în 1956 în apropierea satului Gvozdova (raionul Florești, Moldova) din bazinul râului Răut. Materialele de arhivă confirmă indirect faptul că V. Danylenko a adus colecția de la Chișinău la Kiev în mai 1964. Prin extensie, acest studiu subliniază necesitatea examinării critice chiar și a afirmațiilor academice de lungă durată care s-ar putea dovedi eronate.
Despre studiul identității etnice ca factor al cercetării interdisciplinare
Scopul acestui studiu este de a examina conținutul componentelor structurale ale identității etnice ca factor al cercetării interdisciplinare în rândul tinerilor și de a identifica caracteristicile sociologice ale acestora. Articolul prezintă o analiză științifico-teoretică a fenomenului „identității etnice” și a conceptelor similare, definind mecanismele și factorii dezvoltării psihologice a identității etnice. Pe baza analizei datelor furnizate de cercetători cu privire la identitatea etnică, autorul identifică aspecte legate de dezvoltarea psihologică. Studiul examinează angajamentul tinerilor față de identitatea lor etnică într-o societate interculturală prin intermediul unui chestionar de autoevaluare. Respondenții au fost împărțiți în trei grupe de vârstă: 17-22 ani – „studenți”; 23-28 ani – „vârsta formării familiei”; 29-35 ani – „vârsta certitudinii”. Rezultatele au arătat că nivelul de angajament față de identitatea etnică a fost moderat. În plus, a existat o diferență semnificativă în ceea ce privește angajamentul față de identitatea etnică între grupele de vârstă. Pentru a studia și a confirma structura factorială a identității etnice, a fost utilizată metoda componentelor principale. Au fost identificați trei factori: 1. Legătura emoțională cu grupul etnic; 2. Înțelegerea și cunoașterea grupului etnic; 3. Implicarea socială activă. Studiul a evidențiat importanța cunoașterii originii etnice a individului, precum și a înțelegerii semnificației apartenenței etnice. Implicarea activă se reflectă în activitatea din cadrul grupurilor sociale. Aceste rezultate sunt semnificative pentru dezvoltarea tinerilor care pot întâmpina dificultăți în formarea stimei de sine, a convingerilor, a valorilor și a unui puternic simț al identității. Sunt necesare cercetări viitoare pentru a aprofunda această temă.
Masa rotundă 95 de ani de la naşterea arheologului Nicolae Chetraru, 70 de ani de la naşterea arheologilor Oleg Levițki
Dorința de a învăța nu are limită de vârstă, iar discuțiile în amintirea predecesorilor merită o atenție aparte. Așa se face, că după o perioadă de timp se revine la seria de manifestări științifice care are ca generic Arheologia Moldovei: trecut, prezent și viitor, inițiată și organizată, începând cu 1 aprilie 2014, de Centru de Arheologie din cadrul Institutului Patrimoniului Cultural (Chișinău) [Bacumenco-Pîrnău 2014, 2016; Sîrbu 2015, 2017; Pașenciuc 2019], iar recent, continuată de Secția Patrimoniu Arheologic al aceluiași institut. Astfel, la 26 mai 2026, a avut loc Masa rotundă consacrată împlinirii a 95 de ani de la naşterea arheologului Nicolae Chetraru (24 octombrie 1931 – 24 noiembrie 2011) și 70 de ani de la naşterea arheologului Oleg Levițki (26 mai 1956 – 18 mai 2020). Prin această reuniune se con tinuă activitățile inițiate în scopul omagierii unor cercetători cunoscuți în domeniul arheologiei din Moldova postbelică și din perioada recentă.
Din istoria și istoriografia corului gotic al bisericii Sf. Maria din Sibiu
Biserica Sf. Maria din Sibiu reprezintă unul dintre cele mai importante monumente religioase gotice din Transilvania, evoluția sa arhitecturală desfășurându-se etapizat pe parcursul secolelor al XIV-lea și al XV-lea, până la începutul secolului al XVI-lea (1520). Studiul de față analizează interpretările privind construirea și evoluția corului gotic al bisericii, pornind de la informațiile furnizate de izvoarele documentare și continuând cu prezentarea principalelor ipoteze formulate până în prezent în literatura de specialitate referitoare la cronologia edificării acestuia și la funcția lui de-a lungul timpului. Una dintre cele mai importante descoperiri este identificarea, în urma cercetărilor arheologice din anul 2013 coordonate de Ioan Marian Țiplic, a unui fragment din fundația absidei romanice a bisericii parohiale din Sibiu, edificiu existent deja în a doua jumătate a secolului al XII-lea.
Cercetări arheologice în necropola de la Lozova-La hotar cu Vornicenii din perioada Hoardei de Aur (campania 2024)
Autorii prezintă rezultatele preliminare ale cercetărilor arheologice din campania anului 2024, efectuate în aria necropolei medievale de la Lozova-La hotar cu Vornicenii (r-nul Strășeni, Republica Moldova). Continuarea săpăturilor sistematice în perimetrul acestui sit au dus la descoperirea a 17 complexe funerare, cuprinzând 18 înhumați. Acestea aparțin unei comunităţi creștine locale. Decedaţii (maturi şi copii) au fost înhumaţi potrivit ritualului creştin: pe spate, cu capul spre vest şi picioarele întinse, iar braţele îndoite din coate, cu mâinile aşezate pe abdomen, piept sau pe umeri. Inventarul funerar este bogat și divers, incluzând piese de podoabă, precum cercei, inele, mărgele, pandantive și verigi de tâmplă, alături de piese de port, cum ar fi nasturi globulari, aplici și catarame, precum și degetare, resturi de țesături ș.a. Artefactele indică utilizarea cimitirului în secolul al XIV-lea, posibil și la începutul veacului următor. Necropola medievală de la Lozova face parte din șirul de situri arheologice deosebit de importante pentru reconstituirea vieții spirituale a populației ortodoxe din Moldova secolului al XIV-lea, iar continuarea cercetărilor interdisciplinare şi analiza riguroasă a întregului inventar arheologic vor oferi şi alte informații valoroase privind comunitățile rurale din spațiul dintre Prut și Nistru în perioada de sfârșit a Hoardei de Aur și începutul constituirii şi extinderii spre est a Ţării Moldovei.
Despre utilizarea gropilor din apropierea locuințelor B17 și B18 la situl culturii Trypillia de la Nebelivka
În timpul săpăturilor efectuate în așezarea culturii Trypillia din etapa BII, situată în apropierea satului Nebelivka, au fost investigate complexe de tip groapă, descoperite în apropierea complexelor de locuit B17 și B18. Prospecțiunile magnetice efectuate în zeci de așezări din complexul cultural Cucuteni-Trypillia au relevat un număr imens de astfel de complexe, dar doar câteva dintre ele au fost excavate până în prezent. Astfel, rezultatele și experiența săpăturilor de amploare de la Nebelivka pot fi utile în studierea ulterioară a gropilor trypilliene. Complexele de la Nebelivka au fost descoperite cu ajutorul cercetărilor magnetice, care au evidențiat configurația lor neobișnuită. Cercetările arheologice au confirmat rezultatele cercetărilor magnetice și au furnizat material semnificativ, a cărui studiere permite reconstituirea unor aspecte ale utilizării acestor obiecte. La început, arheologii au considerat că acestea erau adăposturi subterane folosite ca locuințe. Ulterior, au început să fie considerate o sursă de argilă pentru construcția și repararea locuințelor, precum și pentru producția de ceramică. Cercetătorii au luat în considerare și funcția lor ritualică. Ca urmare, putem vorbi despre scopul inițial al gropilor ca fiind gropi pentru extragerea materialelor de construcție, iar ulterior ca obiecte de cult.
Tezaur de podoabe și accesorii vestimentare din evul mediu târziu descoperit la Ordășei (r-nul Telenești)
În toamna anului 2024, pe platoul dintre satele Ordășei și Prodănești a fost descoperit un tezaur alcătuit din 36 de piese, majoritatea din argint, la care se adaugă câteva obiecte din bronz și două fragmente ceramice. Piesele au fost găsite dispersat pe o suprafață de circa 15×15 m, în urma lucrărilor agricole, în apropierea unui tumul din epoca bronzului. Tezaurul cuprinde podoabe și accesorii vestimentare: cercei filigranați cu montură polifațetată, un cercel multipartit cu pandantive, un pandantiv tronconic, o închizătoare de cingătoare în formă de „S”, numeroși nasturi globulari de două tipuri (mici și mari, unii cu miez zornăitor), precum și un fragment de inel din bronz. Analizele XRF au demonstrat diversitatea tehnologică a pieselor, majoritatea fiind realizate din argint cu diferite proporții de cupru și staniu, iar două piese aparțin unor aliaje pe bază de cupru. Compararea cu tezaure similare din Republica Moldova și regiunea carpato-nistreană a permis datarea ansamblului între ultimele decenii ale secolului al XVI-lea și sfârșitul secolului al XVII-lea, probabil în prima jumătate a acestuia. Caracterul luxos al unor podoabe, precum și prezența unei închizători de centură rare sugerează apartenența tezaurului unei persoane cu statut social înalt. Cercetarea subliniază importanța tezaurelor medievale pentru reconstituirea contextelor sociale, economice și culturale ale epocii.
Pumnalul scitic din Muzeul Rezervației Orheiul Vechi
Articolul analizează un pumnal scitic din fier, de tip Mircești, păstrat în Muzeul Rezervației Cultural-Naturale Orheiul Vechi. Donat anonim în anul 2021 și provenind, cel mai probabil, de pe malul drept al râului Nistru, artefactul reprezintă un exemplu rar de armament scitic într-o regiune unde asemenea descoperiri sunt puține și, de regulă, lipsite de context arheologic sigur. Pumnalul este bine conservat și prezintă o lamă cu secțiune romboidală, o gardă semicirculară de tip „peltă” și un buton terminal cu antene ornitoforme, trăsături care permit atribuirea sa sigură tipului Mircești, strâns înrudit cu grupul Găiceana. Analiza comparativă arată că, în timp ce astfel de pumnale apar frecvent în contexte funerare din stepa nord-pontică și din Caucazul de Nord, la vest de Nistru și Dunăre ele sunt cunoscute în principal ca descoperiri întâmplătoare. Din punct de vedere cronologic, pumnalele de tip Mircești sunt datate între sfârșitul secolului al VI-lea și prima jumătate a secolului al V-lea î.Chr., cu o concentrare în prima parte a secolului al V-lea î.Chr. Exemplarul de la Orheiul Vechi se încadrează pe deplin în acest orizont și evidențiază regiunea carpato-nistreană ca o importantă zonă de contact între stepa scitică și Europa Centrală.
Monedele statului Ordinului Teutonic din Prusia pe teritoriul Ucrainei medievale și al regiunilor învecinate: discursul științific contemporan
Articolul examinează răspândirea și istoriografia monedelor statului Ordinului Teutonic din Prusia în circulația monetară a Europei de Est, cu un accent deosebit asupra teritoriilor ucrainene, belaruse și moldovenești din perioada târzie a Evului Mediu. Se constată că difuzarea monedelor teutonice a avut un caracter regional diferențiat, determinat de intensitatea contactelor economice, politice și militare cu statul Ordinului. În regiunile de frontieră ale Regatului Poloniei aceste monede puteau avea un rol semnificativ în circulația monetară, în timp ce în teritoriile Marelui Ducat al Lituaniei ele funcționau ca un element secundar al unui sistem monetar pluricomponent, iar în Principatul Moldovei prezența lor a fost episodică. Articolul evidențiază principalele direcții de dezvoltare ale istoriografiei acestei probleme. Sunt identificate două niveluri interdependente de cercetare: primul, în care monedele teutonice sunt analizate în cadrul unor studii arheologice, topografice și numismatice regionale mai ample; și al doilea, reprezentat de lucrări specializate, în care acest material este tratat ca un obiect independent de analiză. În cadrul celui de-al doilea nivel sunt definite principalele probleme de cercetare: topografia descoperirilor, raportul dintre descoperirile izolate și tezaure, problemele de atribuire, fenomenul falsificărilor, precum și utilizarea materialelor numismatice pentru reconstituirea legăturilor economice. Analiza istoriografică demonstrează că, în pofida creșterii numărului de studii, monedele Ordinului Teutonic au devenit doar relativ recent un obiect distinct de cercetare. Timp îndelungat ele au fost integrate în sinteze numismatice mai largi, ceea ce a determinat caracterul fragmentar al cercetărilor. Dificultăți suplimentare sunt generate de ambiguitatea terminologică și de nivelul inegal de atribuire a surselor. În consecință, stadiul actual al cercetării se caracterizează printr-o dezvoltare inegală și necesită o sistematizare suplimentară a materialului și elaborarea unor abordări metodologice coerente.
Unele tipuri de unelte macrolitice provenite din siturile neolitice Hasansu I și II
Studiul examinează ansamblurile de unelte macrolitice din așezările neolitice Hasansu I și II în contextul economiei bazate pe producția de alimente a comunităților agricole timpurii. Uneltele de piatră au jucat un rol fundamental în prelucrarea plantelor – în special a cerealelor –, precum și în tratarea resurselor minerale, cum ar fi ocrul și sarea, și în fabricarea altor tipuri de unelte de piatră. Ansamblul este format din râșnițe/plăci, ciocane, piulițe, pisăloge și alte unelte macrolitice, realizate din roci vulcanice, sedimentare și metamorfice. Aceste materii prime au fost fie modelate intenționat prin șlefuire, cioplire și așchiere, fie utilizate fără a fi modelate în prealabil. Dincolo de clasificarea tipologică, studiul aplică analiza macroscopică a uzurii de utilizare pentru a identifica tiparele funcționale și a reconstitui secvențele operaționale. Diversitatea sistemelor de măcinare – caracterizate prin mișcări reciproce, circulare, neregulate și percutante – demonstrează un sistem de prelucrare flexibil din punct de vedere tehnologic și diferențiat din punct de vedere funcțional, asociat cu producția de alimente și activitățile meșteșugărești. Analiza comparativă relevă paralele strânse din punct de vedere tipologic, cantitativ și al strategiei privind materiile prime cu așezările timpurii ale culturii Shomutepe, datate la începutul mileniului al VI-lea a.Chr., contribuind la o înțelegere mai clară a tradițiilor tehnologice regionale din etapele inițiale ale economiei agricole.
Tumulul 10 de la Burlăceni (r-nul Cahul)
In 2022, the National Archaeological Agency conducted preventive archaeological investigations at barrow no. 10 in Burlăceni. The barrow had a diameter of approximately 40 m and a height of 0.7 m. During the excavations, 17 graves were discovered. The barrow is characterized by a simple stratigraphic structure, consisting of a single mound raised above grave no. 17 of the Yamnaya culture. Subsequently, graves no. 2, 4, 5, 7, 13, 14, and 15, also attributed to the Yamnaya culture, were constructed. These were mainly dug as rectangular pits, some with steps, arranged around the primary grave. Grave no. 12, probably dating to a later horizon of the Yamnaya culture, partially disturbed the step of grave no. 13. The next cultural and chronological horizon is represented by graves no. 3 and 10, belonging to the Mnogovalikovaia culture of the Middle Bronze Age. Grave no. 3 contained a jar-type vessel specific to this culture, while grave no. 10 yielded a fragment of a bone buckle, also characteristic of this cultural group. Graves no. 8, 9, and 16 can likewise be attributed to the Middle Bronze Age. The ditch and the feature excavated within it, identified near graves no. 6 and 10, can be dated to the Middle or Late Bronze Age, but are later than the aforementioned burials. Grave no. 6, which contained two ceramic vessels, can be attributed to the Sabatinovka culture. The most recent graves in the barrow, numbered 1 and 11, contained individuals laid supine, oriented with the skull to the southwest, and are attributed to a medieval Turanic population. The paleoanthropological analysis of the osteological material was carried out using established specialized methodologies. The biological age at death for individuals under 20 years old was estimated based on dental eruption, skeletal development, and bone dimensions. For adults, age estimation relied on a combination of morphological and degenerative criteria. Sex determination was based on cranial and pelvic features, while stature was reconstructed using long bones, revealing differences between male and female individuals. In addition to the paleoanthropological data, the study also presents information on dental wear and non-metric dental traits. Dental wear was assessed using standardized methods and classified into three main stages. The results indicate predominantly moderate to advanced wear, especially on molars and incisors. Differences in wear patterns reflect the influence of diet and behavioral activities. Among Yamnaya individuals, dental fractures occur more frequently on anterior teeth, suggesting non-masticatory uses. In contrast, individuals of the Mnogovalikovaia culture show more pronounced wear associated with a highly abrasive diet. Medieval Turanic individuals display variability in dental wear mainly related to age at death. Non-metric dental traits were analyzed using the ASUDAS system, identifying features such as Carabelli’s cusp, the protostylid, and various cusp and groove patterns.
Bijuterii realizate din monede antice de bronz din regiunea nordică a Mării Negre, din stepa ucraineană și din zona de pădure-stepă în perioada cuprinsă între secolele VI și I a.Chr
Articolul este dedicat cercetării practicii utilizării monedelor antice din bronz ca podoabe în cultura materială a populației din regiunea nord-pontică, stepa și silvostepa ucraineană în secolele VI-I a.Chr. Baza metodologică o constituie un ansamblu de metode generale științifice, istorice și numismatice, cu predominanța abordării descriptive, care a permis sistematizarea pieselor cunoscute și urmărirea procesului de „demonetizare” — transformarea acestora din mijloc de plată în elemente de podoabă. În lucrare sunt analizate 52 de monede, informațiile despre acestea fiind colectate din colecții muzeale, publicații științifice, cataloage electronice și comunicări private ale istoricilor locali și colecționarilor. S-a constatat că problema utilizării monedelor antice ca podoabe rămâne insuficient studiată în istoriografie, în pofida existenței unor mențiuni izolate în lucrările cercetătorilor contemporani. Este propusă o clasificare a monedelor „demonetizate” după modul de prelucrare (bijuterii realizate în mod meșteșugăresc și monede modificate primitiv, cu perforații) și după destinația funcțională (pandantive, amulete, elemente de decor ale îmbrăcămintei). O atenție deosebită este acordată tipurilor frecvente de monede din bronz, cronologiei acestora, geografiei descoperirilor și particularităților utilizării lor în viața cotidiană. Studiul extinde înțelegerea funcțiilor non-economice ale monedelor și a rolului lor în cultura simbolică și cotidiană a populațiilor antice. Rezultatele cercetării oferă temei pentru a afirma că procesul de „demonetizare” a monedelor antice din bronz din secolele VI-I a.Chr. în zonele regiunii nord-pontice, stepei și silvostepei ucrainene a fost larg răspândit și a îndeplinit diverse funcții în cadrul culturii materiale. Extinderea spațială a descoperirilor, care acoperă practic majoritatea teritoriului Ucrainei moderne, indică o răspândire semnificativă a practicii utilizării monedelor ca podoabe.
Seria finală a monedelor turnate și tranziția către monetăria bătută în Olbia
Articolul examinează etapa finală a producției de monede turnate în Olbia și tranziția către monetele emise la sfârșitul secolului al V-lea și în prima jumătate a secolului al IV-lea a.Chr. Pe baza unei analize cuprinzătoare a materialului numismatic și a corelării acestuia cu datele arheologice, autorii reconstruiesc succesiunea emisiunilor de monede turnate cu valori mari (A și B) și de fracțiuni (C, D, E), incluzând atât exemplare turnate, cât și bătute. O atenție deosebită este acordată nominalului C (dichalkon?), care joacă un rol esențial în înțelegerea tranziției tehnologice de la turnare la batere. Studiul identifică 66 de variante de monede ale acestui nominal și analizează semnele de control, iconografia și tipologia acestora. O importanță deosebită este acordată unui tezaur monetar descoperit în regiunea Mykolaiv în jurul anului 2011, care conținea aproape 2.000 de monede și oferă dovezi directe pentru circulația simultană a monedelor turnate și bătute în Olbia. Compoziția tezaurului respinge ipoteza unei reveniri la producția de monede turnate după introducerea monedelor bătute și demonstrează, în schimb, o tranziție tehnologică graduală. Autorii susțin că producția monedelor turnate cu valori mari a continuat concomitent cu apariția monedelor fracționare bătute, iar tranziția completă la batere a avut loc nu mai târziu de mijlocul secolului al IV-lea a.Chr.
Descoperiri arheologice antice legate de țesut în Azerbaidjan
În urma săpăturilor arheologice efectuate în Azerbaidjan, au fost descoperite numeroase vestigii legate de arta țesutului în situri datând din neolitic și din toate perioadele ulterioare. Este vorba despre unelte ca fusaiole, ace, știfturi și ace de cusut realizate din lut și os, și mai rar din piatră. În epoca bronzului, străpungătoarele erau confecționate și din metal. Urmele de țesături amprentate, în diverse moduri pe obiecte ceramice datând din Neolitic, Chalcolithic și Epoca Bronzului, indică dezvoltarea pe scară largă a acestei forme de artă în Azerbaidjanul antic. Astfel, „metoda de împachetare” utilizată în producția de ceramică indică faptul că punga, care este un produs țesut, a fost aplicată și în domeniul ceramicii. În același timp, în timpul săpăturilor au fost descoperite și rămășițe directe de țesături. Deși rămășițele de țesături descoperite în monumentele funerare sunt foarte slab conservate, ele indică faptul că țesutul era una dintre principalele forme de artizanat din regiune. Unele exemple de îmbrăcăminte găsite pe petroglife reprezintă, de asemenea, o sursă sigură de informații despre țesutul antic.
Echipamentul ecvestu al sciților din Preinhullia
Articolul este dedicat studiului înmormântărilor ecvestre și echipamentului ecvestru al triburilor scitice care au locuit în bazinele râurilor Inhulets și Inhul din nordul Mării Negre. Sunt examinate riturile funerare asociate cu tumuli și analizate caracteristicile structurale ale acestora. Se remarcă prezența șanțurilor în jurul tumulilor, a crepidelor, a stelelor antropomorfe din piatră și a ritualurilor legate de foc. Tipurile de morminte includ gropi, catacombe și construcții din lemn. Sunt analizate înmormântările cu depuneri de cai și tipurile acestora, metodele de așezare a animalelor și descoperirile asociate. Ansamblul de echipamente pentru cai cuprinde zăbale, bucale, plăci, fruntare, catarame, tuburi, narapnici și bice. S-a stabilit că în regiune sunt cunoscute doar zăbale de bronz din perioada scitică timpurie. Toți tumulii identificați până în prezent care conțin înmormântări de cai și elemente de harnașament datează din secolele V-IV î.Chr. și au aparținut războinicilor de sex masculin. Prezența unor astfel de complexe funerare în regiune indică răspândirea culturii ecvestre în perioada scitică. Călăreții formau nucleul armatei scitice, în timp ce seturile avansate de echipament pentru cai și arme asigurau o mobilitate ridicată și un nivel dezvoltat de abilități militare.
Câteva rezultate ale săpăturilor arheologice din grota Brînzeni (Bazinul Prutului de Mijloc) din anul 2024
În timpul cercetărilor de teren din anul 2024, pe o suprafață de doar câțiva metri pătrați a platformei de intrare a Grotei Brînzeni din raionul Edineț, Republica Moldova, a fost colectată o bogată colecție de piese din silex, constând din 2100 de artefacte și peste 3000 de fragmente de oase de animale sălbatice. Majoritatea acestora aparțin celui de-al treilea strat cultural, care a fost împărțit în Epigravettian și Szeletian Moldovenesc. O atenție deosebită a fost acordată naturii litologice variabile a depozitelor din grotă, poziției stratigrafice a straturilor culturale și aspectului tehnic și morfologic al tipurilor definitorii de inventar de silex.
Despre un traumatism cranian descoperit într-un mormânt de tip „mongol” la Mingachevir (Republica Azerbaidjan)
Articolul analizează materialele antropologice din perioada medievală, descoperite în cadrul săpăturilor arheologice de salvare (campania de teren din 1950) efectuate în zona de construcție a centralei hidroelectrice Mingachevir, în așezarea nr. 3. Studiul se concentrează asupra unui craniu (nr. 1) aparținând unui individ de sex masculin cu vârsta de peste 45 de ani la momentul decesului, provenind dintr-o așa-numită înmormântare „mongolă” datată la sfârșitul secolului al XIII-lea – începutul secolului al XIV-lea. În prezent, craniul uman se află în expoziția Muzeului de Anatomie Umană al Departamentului de Anatomie și Terminologie Medicală al Universității de Medicină din Azerbaidjan (Baku, Republica Azerbaidjan). Craniul examinat este brahicranial și prezintă trăsături morfologice mongoloide, corespunzând unui reprezentant al tipului antropologic din Asia Centrală. Pe osul temporal stâng a fost identificată o leziune traumatică: o rană de tăiere provocată de un obiect ascuțit, cu o lungime de 4,8 cm și o lățime de aproximativ 3 mm, cu o suprafață totală afectată de 7,5 cm. Absența vindecării indică faptul că leziunea este diagnosticabilă ca traumatism perimortem. Leziunea fatală a fost cel mai probabil provocată de o sabie ascuțită sau de o sabie cu lamă lungă. Studiul include date obținute prin tomografie computerizată (CT) modernă a craniului, care au confirmat și au completat concluziile noastre privind leziunea craniană letală identificată la războinicul mongol. Articolul prezintă, de asemenea, date comparative privind traumatismele perimortale din contexte contemporane (secolele XIII-XIV) din Caucaz, Orientul Mijlociu, estul Europei și regiunea Volga, sintetizate într-un tabel cuprinzător.
Andironi din Khanbulag (Republica Azerbaidjan)
Articolul tratează exemplarele de ceramică – vetre mobile. Aceste artefacte au fost descoperite întâmplător în timpul lucrărilor agricole în curtea unui locuitor din satul Khanbulag (raionul Yardımli, Republica Azerbaidjan). După examinarea sitului, autorii acestui articol au ajuns la concluzia că a existat o așezare cu mai multe niveluri. Din păcate, stratul cultural era aproape complet distrus, iar materialele se aflau într-o stare amestecată. Acest proces nu este surprinzător, având în vedere lucrările agricole de lungă durată și continue din zonă. Artefactele descoperite aparțin la trei perioade istorice: Epoca Bronzului Timpuriu, Antichitatea și Evul Mediu. Cele șase fragmente de vatră din lut ne-au fost prezentate pentru analiză științifică. Conform clasificării acceptate, obiectele erau folosite local ca suporturi de vatră în formă de „potcoavă”. Artefactele sunt bine decorate (cu incizii, „semne”, urme circulare și motive aplicate), au capete zoomorfe sub forma unui cap de berbec și a unui berbec. Obiectele au fost realizate manual și bine arse. Nuanțele de culoare ale suporturilor de vatră variază. Suporturile mobile pentru vatră de acest tip prezintă similitudini cu alte obiecte din Caucazul de Sud, Anatolia de Est, nord-vestul Iranului și Levantul de Sud. Toate fragmentele de suporturi din lut examinate în acest articol simbolizau, într-o măsură mai mare sau mai mică, imaginea unui cap de berbec sau a unui berbec. Astfel de suporturi din lut pentru vatră, care aveau formă de potcoavă și puteau fi transportate, au fost găsite în principal în zona vestică a comunității cultural-istorice Kura-Arax. Artefactele de la Khanbulag extind aria de răspândire a acestor obiecte printre triburile Kura-Arax spre est și sunt considerate în prezent singurele descoperiri din regiunea sud-estică a Republicii Azerbaidjan.
Formule epigrafice stabile: manifestări ale fenomenului în contextul patrimoniului scris al Ținuturilor Înalte Armene
Cultura epigrafică a Ținuturilor Înalte Armene se remarcă prin manifestările sale distinctive, dintre care structura textului se evidențiază printr-o serie de trăsături specifice. Fenomenul devine deosebit de interesant atunci când este studiat diacronic, prin compararea patrimoniului scris precreștin și creștin. Un studiu cuprinzător al formulelor epigrafice stabile – analizate aici pentru prima dată pe baza inscripțiilor cuneiforme ale Regatului Van, a inscripțiilor aramaice ale Armeniei Antice și a inscripțiilor epigrafice medievale armene – relevă faptul că tradiția compunerii inscripțiilor în Ținuturile Înalte Armene urmează un sistem canonic unitar. În cadrul acestui sistem, sunt clar delimitate formulele introductive, cele de tip ocazie-eveniment, scop-așteptare și cele de încheiere (blestem-binecuvântare) ale textului.
Necropola medievală de la Lozova-La hotar cu Vornicenii. Raport antropologic (campania 2024)
Seria scheletică umană la care ne referim în prezentul studiu a fost deshumată în anul 2024 din perimetrul necropolei medievale de la Lozova-La hotar cu Vornicenii (raionul Străşeni, Republica Moldova). Conform datelor furnizate de echipa de cercetare, pe baza inventarului funerar, utilizarea necropolei este încadrată cronologic în perioada secolului al XIV-lea. Necropola a aparţinut unei comunităţi creştine deoarece defuncţii erau înhumaţi potrivit ritualului creştin. Studiul antropologic a fost precedat de marcarea și restaurarea osoasă, pentru a permite analiza morfologică, osteometria, estimarea vârstei la deces și a sexului, precum și evaluarea paleopatologică. În această campanie de săpătură au fost investigate 18 schelete provenite din 17 complexe funerare: şase copii (trei infans I şi trei infans II – 33,33%), patru adolescenți indeterminabili ca sex (22,22%) şi opt adulți (trei bărbaţi şi cinci femei – 44,45%). Starea de conservare a scheletelor este satisfăcătoare. Sex ratio (indicele de masculinitate) în acest eşantion osteologic este subunitar. Prezența anomaliilor, patologiilor și a trăsăturilor non-metrice este moderată. La nivel cranian au fost identificate: carii dentare, hipoplazia smalțului dentar (câte patru cazuri) şi granulomul (chistul radicular – un caz). La nivelul segmentului postcranian au fost semnalate: osteoartrita, perforaţia olecraniană (câte două cazuri) și spina bifida occulta (un caz).
Despre cronologia emisiunii monedelor de pul din cupru din Shehr al-Jadid (Orheiul Vechi)
Articolul este dedicat cronologiei emisiunilor de pul din cupru ale orașului Hoardei de Aur Șehr al-Jadida (Orheiul Vechi), pe baza analizei materialului numismatic. Lucrarea examinează principalele tipuri de monedă urbană din cupru, particularitățile lor epigrafice și stilistice, precum și legăturile de ștanță. Corelarea datelor obținute cu caracteristicile emisiunilor și cu stilistica dangilor de argint de la Șehr al-Jadida permite precizarea datărilor pentru anumite serii de pul din cupru. Rezultatele cercetării extind posibilitățile de utilizare a acestui grup de monede ca repere cronologice fiabile și completează imaginea circulației monetare din Șehr al-Jadida în perioada finală a existenței acestui oraș al Hoardei de Aur.
Rezultate preliminare ale unei analize integrate petrografice, chimice și a reziduurilor organice a ceramicii neolitice din Makhvilauri
În ultimii ani, s-au desfășurat cercetări arheologice și de laborator ample la siturile preistorice din sud-vestul Georgiei. Analiza integrată a datelor obținute prin cercetarea interdisciplinară a permis o înțelegere mai clară a activităților umane din antichitate, a tehnologiilor de prelucrare a pietrei, a condițiilor climatice, a modelelor de mobilitate, a cronologiei și a altor aspecte ale vieții preistorice. În cadrul ansamblului provenit din așezarea neolitică de la Makhvilauri, ceramica ocupă un loc important. Din perspectivă tipologică, bazele vaselor sunt deosebit de informative, deoarece păstrează în mod clar urme de utilizare. Prezentul studiu oferă prima analiză cuprinzătoare a ansamblului ceramic neolitic de la Makhvilauri, realizată în laboratoare din Georgia și din străinătate. Pentru această cercetare, au fost selectate două fragmente ceramice datate în mileniile VII-VI a.Chr. Cercetările au permis formularea mai multor concluzii preliminare importante, ce pun bazele unor cercetări viitoare care vor implica un număr mai mare de eșantioane ceramice.
Broșe din seria I a grupuli Almgren VII din morminte sarmatice din spațiul nord-vest pontic
Studiul examinează două morminte sarmatice din spațiul nord-vest pontic – Holmskoe, mormântul 19, și Hlinaia, tumulul 38, mormântul 2 – în care au fost descoperite fibule aparținând orizontului larg Almgren grupul VII, seria I. Lucrarea arată că ambele piese se înscriu în același cadru tipologic general, dar nu ocupă aceeași poziție internă: exemplarul de la Hlinaia aparține mai clar ramurii cu buton la cap și coardă exterioară, în timp ce perechea de la Holmskoe reprezintă varianta fără buton, apropiată de Almgren 193, integrată aici cu prudență conform tipologiei Cociș-Bârcă în varianta B1a1b1. Aspectele legate de proveniență și circulație oferă un cadru interpretativ mai amplu, în timp ce contextele funerare clarifică modul în care aceste broșe au căpătat semnificație în anumite morminte. Din acest motiv, articolul corelează analiza tipologică cu contextul funerar, comparând depunerea unei singure broșe cu cea a unor perechi de broșe și evidențiind principalele cadre tipologice relevante pentru interpretarea acestor descoperiri. Cele două complexe arată astfel că purtătorii culturii sarmatice din regiune au participat activ la circulația interregională și reinterpretarea pieselor de podoabă în orizontul post-marcomanic.
Un gladius roman descoperit la Noșlac, Jud. Alba
În urmă cu doi ani la Noșlac, o localitate aflată în nordul județului Alba, a fost descoperită prin detecție o piesă de armament roman care prin caracteristicile tipologice se încadrează unui tip destul de rar în fosta provincie Dacia. Piesa se încadrează în tipul Pompeii, caracterizat de forma triunghiulară a vârfului și cele două tăișuri paralele. Aflată locația descoperirii, astăzi pădure de foioase, se află nu foarte departe de o așezare romană. De altfel, zona este una propice agriculturii, iar zăcământul de sare de la Ocna Mureș aflat la câțiva kilometri și prezența castrului Alei I Batavorum de pe malul opus al Mureșului au generat o puternică locuire pe un areal mai mare. Relativa raritate a pieselor de acest tip a impus o atenție sporită în cadrul procesului de restaurare prin care s-a încercat redarea pe cât posibil a formei originale și stabilizarea fizico-chimică a structurii metalice.
Anul acesta marchează cea de-a 75-a aniversare a celebrului arheolog ucrainean Serhii Anatoliiovych Skoryi, doctor în științe istorice, profesor, șeful Departamentului de Arheologie din Epoca Fierului Timpurie din cadrul Institutului de Arheologie al Academiei Naționale de Științe a Ucrainei. Omul de știință s-a născut pe 14 decembrie 1949, în orașul Staryi Krym, în familia lui Anatolii Skoryi și a Evheniei Hordieieva. Încă din copilărie, băiatul a fost interesat de diverse antichități.
Copyright (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0