ISSN 1857-2049 eISSN 2537-6152 Revista de Etnologie și Culturologie este revista științifică editată de Institutul Patrimoniului Cultural. Revista este acreditată de către ANACEC la Categoria „A”, este indexată în Scopus.
The riverain diptych as a geophotographic horizon of Moldova
Véronique Popinet’s photographic approach as well as Christian Daudel’s textual approach (Véronique Popinet. Prut și Nistru, râuri care leagă maluri. D’un fleuve moldave à l’autre. Chisinau, Cartier, 2024, p. 170, french translation Ion Guțu) reveal to us the vision of the Other upon the horizon of the present and past of the two rivers and embankments of Prut and Dniester outlining a country – Republic of Moldova.
Copyright (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Învățământul școlar în coloniile bulgare din Basarabia în anii ‘40 ai secolului al XIX-lea: baza normativ-juridică
Articolul analizează baza normativ-juridică a învățământului școlar în coloniile bulgare din Basarabia în anii ‘40. Pe baza „Instrucțiunilor privind regulile principale pentru școlile rurale din colonii” din anul 1842, sunt examinate particularitățile organizării procesului educațional, rolul comunităților locale în administrarea școlilor și aplicarea metodei de învățare reciprocă Lankaster. Deschiderea școlilor a fost inițiată de autoritățile imperiale, dar funcționarea lor depindea în mare măsură de implicarea administrației locale. Învățătorii erau selectați de către comunitate, iar autoritatea lor morală și competențele pedagogice erau esențiale. Prin metodele aplicate se urmărea formarea unei elite locale bine instruite, capabile să contribuie la dezvoltarea administrativă și economică a coloniilor. Educația era gratuită, accesibilă tuturor copiilor și îmbina alfabetizarea cu formarea moral-religioasă. Se remarcă implicarea Bisericii Ortodoxe și utilizarea limbilor locale pentru atragerea părinților. Se concluzionează că acest model educațional a contribuit la integrarea coloniștilor străini în imperiu, păstrând totodată specificul local. În pofida progreselor, persistau și anumite limitări, cum ar fi lipsa accesului la învățământul gimnazial și superior, și prevalarea limbii ruse.
Ciclul vieții în Basarabia (anii 1930): între tradiție și modernizare
Articolul de față își propune să analizeze transformările profunde prin care au trecut basarabenii în perioada interbelică, în contextul modernizării accelerate a statului român. Studiul explorează modul în care ciclul vieții – nașterea, căsătoria și moartea – a fost marcat atât de tradițiile locale, cât și de noile reglementări impuse de statul modern, oferind o perspectivă diacronică asupra evoluției riturilor de trecere în această provincie. Pornind de la reflecțiile sociologice ale lui Petre Andrei privind solidaritatea familială și de la cercetările folcloristului basarabean Gheorghe Madan, articolul analizează cum se intersectează cutumele ancestrale cu noile norme civile, religioase și medicale. Totodată, este abordată relația tensionată dintre autoritatea religioasă și cea civilă în gestionarea momentelorcheie ale vieții individului, reliefând modul în care modernizarea a provocat o repoziționare a rolurilor sociale în comunitatea tradițională. Prin analiza comparativă a documentelor oficiale, a surselor folclorice și a datelor statistice, articolul scoate în evidență nu doar schimbările instituționale, ci și adaptările cotidiene ale oamenilor, captând dinamica unui timp aflat între tradiție și modernitate.
Cu privire la condițiile de viață și problemele adaptării bulgarilor și găgăuzilor din RSS Moldovenească în Siberia: aspecte istorice și etnologice
Articolul propus examinează problemele adaptării socioculturale ale bulgarilor și găgăuzilor din RSS Moldovenească, care au ajuns în Siberia în urma deportării în masă organizate de autoritățile sovietice în iulie 1949. Bazându-se pe acte normative și surse narative, autoarea analizează condițiile de trai ale deportaților în noul mediu, activitățile lor gospodărești, condițiile de muncă. O atenție deosebită este acordată influenței regimului de supraveghere specială asupra procesului de socializare, stării de spirit a migraților forțați, precum și mecanismelor și căilor de conservare a identității etnice în condițiile unui mediu alogen și alolingvi. Studiul a demonstrat că condițiile deportării, situația materială precară la noul loc de trai și climatul aspru, neobișnuit pentru locuitorii Bugeacului, au avut un impact negativ asupra vieții acestora. Situația social-economică dificilă a bulgarilor și găgăuzilor în locurile de relocare a fost însoțită de aplicarea unor măsuri discriminatorii din partea autorităților, manifestate prin restrângerea libertății de mișcare. Strategiile de supraviețuire ale acestora s-au bazat în principal pe sârguință, dar și pe solidaritatea etnică. Natura forțată a relocării și condițiile regimului de colonie specială au generat sentimente de inferioritate în rândul migraților forțați, ceea ce reprezintă un fenomen traumatic al deportării.
Abuzuri asupra domeniului schitului Răciula, anii 1798–1959
Mănăstirea Răciula constituie o comunitate monahală din Călărași, fiind așezată geografic în Codrii Orheiului și situată în valea râului Ichel. La întemeiere acest așezământ monahal a fost organizat ca și schit de bărbați, ca în anul 1810 din cauza numărului redus de monahi să se transforme în schit pentru femei. Chiar de la începutul activității sale, această așezare monahală este împroprietărită de către deținătorii moșiei Nișcani cu o parte din pământul acesteia. Au fost donate schitului Răciula o parte însemnată de pădure, pământ arabil și livadă. Mai mult ca atât, tot cei ce au donat pământul devin și ctitorii bisericii schitului care la început a fost construită din bârne și acoperit cu șindrilă. De-a lungul timpului acest schit a primit și alte donații datorită cărora obștea monahă a putut să se întrețină pe sine și să se dezvolte economic. Cu toate acestea, deși schitul a avut de prosperat datorită domeniului deținut, în același timp s-a confruntat cu o serie de probleme din cauza faptului că i se încălca dreptul de proprietate a propriilor pământuri. În anumite situații vecinii sau alți rău intenționați intrau în hotarele schitului însușindu-și pe nedrept bunurile materiale sau pământul agricol. Cunoaștem faptul că stareții de la schit au gestionat rațional averea deținută înmulțindu-o, dar se cunosc și devieri de la acesta regulă. Aceste aspecte dar și impactul negativ pe care l-au avut asupra obștii monahale ne propunem să-l abordam în acest studiu.
Ritualul agrar Caloianul în ținutul Covurlui: dimensiuni identitare și semnificații culturale locale
Articolul investighează ritualul agrar Caloianul practicat în ținutul Covurlui (corespondent actual al județului Galați, România), sub aspectul funcției sale identitare în cadrul culturii tradiționale locale. Bazându-se pe cercetări de teren, surse etnografice și analize comparative, studiul urmărește conturarea particularităților simbolice și sociale ale acestui obicei cu rădăcini arhaice, care are drept scop invocarea ploii și fertilitatea pământului. Ritualul constă în modelarea unei figurine antropomorfe din lut – Caloianul – care este îngropată ritualic și „bocită” de către femeile comunității, într-un scenariu complex ce combină mituri precreștine cu elemente creștine. Lucrarea evidențiază caracterul sincretic al acestui obicei și rolul său în consolidarea coeziunii comunitare, în transmiterea valorilor culturale și în conservarea memoriei colective. Autorul subliniază faptul că Caloianul, în varianta specifică ținutului Covurlui, reflectă o formă de relaționare sacră cu natura și o percepție arhaică a ciclicității vieții. În același timp, sunt analizate procesul de marginalizare a obiceiului în contextul modernizării rurale și implicațiile sale asupra identității culturale locale. Studiul contribuie la o mai bună înțelegere a dinamicii patrimoniului imaterial și a valorificării acestuia în discursul identitar românesc contemporan.
Aspecte etnologice și arhitecturale ale porţilor și îngrăditurilor tradiţionale din zona Codrilor Orheiului
Articolul dat clarifică unele aspecte etnologice și arhitecturale ale porţilor și îngrăditurilor tradiţionale din zona Codrilor Orheiului. În această zonă se pot observa mai multe elemente de decor la casele şi curţile ţărănești nemaiîntâlnite în alte zone ale Moldovei. Stabilim că florile de piatră, stâlpii şi coloanele caselor, stâlpii masivi ai porţilor porţile și gardurile, incrustaţiile în piatră se evidenţiază prin cromatică vie, aplicată pe alb sau siniliu, pridvoarele din piatră ornamentate frumos, hornurile cu flori. În aceste localităţi porţile și îngrăditurile tradiţionale au devenit simbol al patrimoniului cultural local, regional și chiar naţional. Porţile reprezintă primul semn de pătrundere într-o gospodărie, simbolizând prima trecere în spaţiul sacru al familiei din spatele curţii. Împreună cu împrejmuirea casei, poarta creează o adevărată centură de apărare și încă de la începutul apariţiei acesteia trebuie să fi avut rol întreit: utilitar, estetic și magico-simbolic. Cu semnificaţii și motive arhaice, zoomorfe, antropomorfe, cotidiene, culturale, artistice, naturale și cosmice, aceste structuri erau și sunt confecţionate de persoane specializate, constructori sau meșteri populari, fiind reliefate în cadrul aspectului lor cu semnificaţii arhitectonice care să intre într-un ansamblu cu casa și întreaga gospodărie formând o arhitectură populară rustică bogată.
Plastica constructiv-decorativă a porților de intrare în gospodăria țărănească
Creația artistică tradițională este una dintre cele mai impresionante forme materiale din trecutul neamului nostru. Evoluând în timp, ea a format unele tradiţii, obiceiuri şi practici inclusiv și în domeniul construcţiilor ţărăneşti. Cele mai impresionante forme în plastica arhitecturii vernaculare moldovenești sunt porțile. Aceste piese materiale, în procesul dezvoltării, au favorizat crearea unei tipologii ale porților și elementelor constructiv-decorative. Problema abordată se axează asupra descrierii formelor mici de la intrarea în ograda țărănească. Organizarea structurală a porților mari și mici, detaliile ce le compun și elementele de înfrumusețare au determinat atât plastica acestor mostre, cât și simbolistica lor. Gardul întregește ambianţa socio-familială a locatarilor, poarta marcând locul de trecere din spațiul de afară spre cel din interior. Acest element arhitectonic indică pragul delimitării spaţiului comunitar sătesc de cel casnic. Forma, decorul şi ornamentica porților înglobează o semantică destul de vastă și complexă ce determină semnificația simbolică a acestor intrări. În final putem constata faptul că acest sistem constructiv, ce face parte din patrimoniul cultural românesc, prezintă una dintre cele mai desăvârșite forme ale creației populare din cadrul arhitecturii gospodăriei țărănești.
Particularitățile complexului rezidențial și gospodăresc al lipovenilor din satul Cunicea (pe baza cercetărilor de teren)
Studiul complexului rezidențial-gospodăresc al satului Cunicea a evidențiat că aspectul arhitectural al satului, spațiul său exterior, deși poartă trăsături evidente de integrare a culturii populare moldovenești, se caracterizează prin elementele sale constructive originale (pivnițe boltite cu piatră sub casă, podtashek, ganki etc.). Spațiul interior are, de asemenea, caracteristici proprii care reflectă specificul etnic rusesc, în care se remarcă importanța unor centre de atracție simbolice precum cuptoarele – grubka și icoanele (iconostasul casei), care sunt întruchiparea „expresivității etnice” a lipovenilor din satul Cunicea. Materialele perisabile utilizate (tehnica adobei) pentru construcții în Cunicea nu a permis păstrarea intactă a părții principale a locuințelor cu vechimea de peste o sută de ani; clădirile rezidențiale rămase au fost supuse unei restaurări minuțioase, care au nivelat atributele tradiționale originale. În același timp, cercetarea a arătat că, în pofida influenței agresive a proceselor de urbanizare, la etapa actuală, lipovenii din Republica Moldova din Cunicea continuă să utilizeze principiile construcției tradiționale, reconstituind originalitatea fostei gospodării lipovenești.
complexul rezidențial-gospodăresc al satului Cunicea
Experienţa cercetărilor etnografice de teren: Paştele Blajinilor în comunitatea romă din or. Soroca
Articolul prezintă rezultatele cercetărilor etnografice de teren desfăşurate în or. Soroca, în comunitatea romilor, cu ocazia sărbătorii Paştelor Blajinilor. Autorul subliniază importanţa contribuţiilor colegilor etnologi care studiază ritualurile funerare şi de comemorare ale etniilor şi grupurilor etnice din Republica Moldova (V. Stepanov, D. Nicoglo, I. Miglev, T. Zaicovschi, C. Cotoman etc.). Sunt definite condiţiile-cheie ale unei expediţii de succes: observarea participativă, interviurile, documentarea foto şi video, notele şi jurnalul de teren, respectarea codului vestimentar şi a etichetei. Articolul conturează cronologia evenimentelor şi practicilor comemorative desfăşurate în cimitirul „Sf. Teodor Stratilat” de pe Dealul Ţiganilor din or. Soroca în ziua Paştelor Blajinilor. Sărbătoarea este structurată convenţional în două etape. Prima include pregătirea mâncărurilor şi a ofrandelor (pomenilor). În ajun se vopsesc ouăle, se coc cozonacii, se prepară sarmalele din carne de curcan, se procură vase, prosoape şi alte daruri necesare pentru pomană. A doua etapă are loc la cimitir şi presupune, pe lângă ofrande, şi alte practici rituale la mormintele rudelor: participarea la slujba religioasă, întinderea meselor lângă pietrele funerare, aprinderea lumânărilor şi împărţirea pomenilor. Experienţa de teren permite realizarea analizei detaliate a particularităţilor ritualurilor de comemorare în comunitatea romilor din Republica Moldova şi subliniază valoarea tradiţiei vii.
Ritualurile funerare tradiționale la ucrainenii din diferite regiuni în termeni de coduri semiotice
Articolul prezintă rezultatele studiului codurilor agentive, acționale și rituale de realemă ale semiozei funeraliilor la ucraineni, care, datorită naturii lor tabu și caracterului mistic, păstrează mai pe deplin semantica arhetipală, reproducând astfel componențele profunde ale imaginii conceptuale naționale a lumii. Alegerea regiunilor Lviv, Luhansk, Sumy, Cherkasy și Herson din Ucraina pentru analiză a fost determinată ținând cont de locația lor geografică, precum și zonarea culturală și etnografică stabilită de mult timp – Vest, Est, Centru și Sud ale Ucrainei. În baza analizei reprezentării simbolice a elementelor rituale ale funeraliilor din diferite regiuni ucrainene, a fost depistat gradul de integritate a contextului cultural național și modul de gândire colectivă a ucrainenilor din diferite regiuni. Instrumentele științifice utilizate pentru atingerea scopului cercetării au fost metodele de analiză de conținut, analiză comparativă, sinteză și inducție. S-a dovedit că structura celui mai arhaic rit funerar din toate regiunile Ucrainei este omogenă din punct de vedere tipologic, integritatea predomină atât în conținut cât în formă – verbalizarea fenomenelor, realităților și persoanelor rituale, ceea ce face imposibilă asumarea unei „diferențe” dintre ucrainenii de est și de vest.
Integrarea aspectelor culturologice în predarea limbii române în Serbia: o abordare interculturală
Această cercetare analizează integrarea elementelor etnologice și culturologice în predarea limbii române în Serbia dintr-o perspectivă interculturală, evidențiind disjuncția frecventă dintre predarea lingvistică și contextualizarea culturală. Studiul investighează 38 de manuale de limba română utilizate în 12 țări, concentrându-se pe includerea conținutului cultural relevant, având un corpus de 1.160 de elemente culturale identificate. Cercetarea utilizează o abordare mixtă, combinând modelul competenței comunicative interculturale (ICC) al lui Byram cu analiza discursului cultural (CuDA). Elementele sunt analizate prin cele cinci dimensiuni ICC și clasificate în cinci tipuri de discurs: descriptiv, intercultural, neutru, normativ și stereotipic. Rezultatele indică o predominanță a discursurilor descriptive și normative, mai ales în tematici precum gastronomia, geografia și istoria, în timp ce dimensiunile interculturale sunt subreprezentate. Studiul subliniază nevoia unor activități reflexive, centrate pe elev și bazate pe conținut multimedia, pentru a stimula conștiința și implicarea interculturală. Se recomandă o integrare mai echilibrată și intenționată a dimensiunii culturale în predarea limbii române, în special în contexte multilingve și multiculturale, precum cel sârbesc, unde predarea limbilor minoritare joacă un rol educațional și social esențial.
Problema refugiaților în Basarabia după Primul Război Mondial (context, date, asistență)
Articolul pune în discuție problema refugiaților, generată de schimbările de după Primul Război Mondial, probând faptul că în perioada interbelică, atât Basarabia aflată în componența României regale, cât și Chișinăul, au devenit locul de tranzit sau de găzduire a numeroase grupuri de refugiați, veniți incipient dinspre Imperiul Rus, ulterior din cadrul URSS. După criteriul etnic, documentele de arhivă scot la iveală existența în cadrul exodului a refugiaților evrei, ruși, ucraineni, români, armeni ș.a. Modul de intrare în România prin Basarabia a majorității a fost ilicit, unii salvându-se individual sau în grupuri prin trecerea frauduloasă a Nistrului. Linia Nistrului, care reprezenta frontiera sovieto-română, cea mai întinsă, dar și nerecunoscută oficial de către Moscova, a fost asaltată de cei care încercau să se salveze, numărul refugiaților estimânduse la 100 000 de persoane. Până la solidarizarea și mobilizarea Ligii Națiunilor, criza refugiaților în perioada interbelică cu care s-a confruntat statul român a generat coagularea pe principiul etnic, în vederea asistenței și ajutorării refugiaților, în special la Chișinău, a unui șir de organizații și comitete. Percepuți în cele mai dese cazuri drept elemente subversive, refugiații au devenit pentru autoritățile române o adevărată povară, împânzind în Chișinău practic toate străzile.
„Lumea” de dinainte de lume. Conceptualizarea increatului în imaginarul românesc arhaic şi tradițional
Studiul de față îşi propune să investigheze felul în care comunitățile arhaice şi tradiționale româneşti şi-au imaginat denumit „increatul”, acea stare de dinainte de facerea lumii, numită în filosofie neant sau haos primordial. Plecând de la opiniile unor cercetători precum M. Eliade, O. Papadima sau E. Bernea, care au subliniat caracterul concret-imagistic al gândirii arhaice, autorul acestui articol îşi propune să afle dacă există în tradiția folclorică românească reprezentări coerente despre „lumea de dinaintea lumii” şi cum se manifestă acestea în credințele populare şi în texte (legende cosmogonice, basme, colinde etc.). Demersul nostru porneşte de la ideea că imaginarul culturii tradiționale poate fi profilat cu ajutorul metaforelor conceptuale, aşa cum au fost ele definite în lingvistica cognitivă americană, în special cu ajutorul metaforelor ontologice, de tip container, recurente în textele analizate. Printre aceste metafore, identificăm „lumea” ca substanță fluidă, curgând printr-o gaură, lumea imaginată sub forma unui mega-container, constituit din apele nemărginite, tari sau întunecoase, lumea ca loc de odihnă pentru Dumnezeu (pat, scaun, ostrov), dar şi ca sămânță sau ghem de ață. Aceste metafore simple sunt însă perfect coerente pentru universul lumii tradiționale, aducând importante indicii despre modul de reprezentare a lumii nefăcute.
Tradițiile alimentare ale găgăuzilor: istoriografia problemei
În articolul de față autoarele prezintă analiza istoriografică a publicațiilor ştiințifice, consacrate tradițiilor alimentare ale găgăuzilor. Datele lucrării sunt sistematizate în corespundere cu principiul cronologic şi repartizate în trei grupuri: publicațiile din a doua jumătate a sec. al XIXlea – prima jumătate a sec. XX, studiile din a doua jumătate a sec. XX şi cercetările din ultimul deceniu al sec. al XXlea – începutul sec. XXI. Autoarele ajung la concluzia că studiile şi articolele publicate în secolul al XIX-lea – prima jumătate a sec. XX erau în cea mai mare parte fragmentare, cu excepția celor elaborate de V. Moşkov. Cea mai mare atenție acestei tematici este acordată la sfârşitul secolului XX (M. Marunevici). Într-un şir de lucrări se încearcă elucidarea elementelor specifice tipurilor arhaice de mâncare, studierea genezei bucatelor tradiționale, folosirea lor ritualică (M. Marunevici, S. Curoglo, D. Nicoglo). Cercetările de la începutul sec. XXI se deosebesc printr-o abordare complexă şi reprezintă investigații interdisciplinare, la baza cărora stă un bogat material factologic, colectat de autoare în satele găgăuze din Republica Moldova. Analiza istoriografică a lucrărilor permite constatarea faptului că au fost utilizate două procedee metodologice: abordarea din perspectiva istorico-etnografică a bucatelor tradiționale (D. Nicoglo) şi etnolingvistică (E. Soroceanu). În articolele şi monografia publicate de E. Soroceanu, pentru prima dată în găgăuzologie se studiază semantica, simbolistica şi terminologia pâinii şi a produselor de panificație.
Bulgarii din Basarabia în anii ’40 ai secolului XX: factori al procesului demografic. Numărul populației și structura pe gen și vârste
Articolul examinează mecanismele transformării procesului de dezvoltare demografică a bulgarilor din Basarabia în anii ’40 ai secolului XX, ca urmare a represiunilor, strămutărilor și foametei din anii 1946–1947. Se analizează interacțiunea factorilor demografici endogeni de reproducere cu circumstanțele externe ale transformărilor socio-economice din anii ’40. Rezultatul acestor procese este schimbarea structurii populației pe gen și vârste, reflectând două modele de reproducere a populației care coexistă în paralel: modelul staționar și cel progresiv. O parte dintre comunitățile-sate, în cadrul modelului „progresiv”, își păstrează trăsăturile principale ale unei căi de dezvoltare extensive. În cealaltă parte a satelor, dacă nu ar fi fost strămutările și foametea din anii 1945–1948, până la mijlocul secolului XX, s-ar fi putut constata finalizarea procesului de tranziție de la modelul progresiv la cel staționar al structurii demografice de creștere a populației. Autorul ajunge la concluzia că evenimentele tragice ale foametei din anii 1946–1947 au devenit cel mai puternic factor exogen al transformărilor demografice în cadrul comunității bulgare. Consecințele foametei s-au reflectat într-o creștere de aproape 6 ori a ratei mortalității generale, comparativ cu perioada precedentă. Cele mai vulnerabile categorii ale populației au fost copiii și persoanele în vârstă. Turbulențele sociale din anii ’40 au dus la pierderi demografice, care constituie 1/6 din comunitatea bulgară a Basarabiei.
Prezența bulgarilor în Mănăstirea Curchi
Acest articol explorează prezența istorică şi contribuțiile semnificative ale bulgarilor în cadrul Mănăstirii Curchi, un important centru spiritual şi cultural din Basarabia, înființat la sfârşitul secolului al XVIII-lea. Mănăstirea a servit nu doar ca loc de închinare, ci şi ca un punct central pentru schimburi culturale şi educaționale între diverse comunități etnice. Articolul documentează activitatea călugărilor bulgari, precum Nichifor şi Irinarh, în anul 1817, evidențiind originile şi rolurile lor în cadrul comunității monahale. De asemenea, sunt analizate conexiunile spirituale strânse dintre Mănăstirea Curchi şi instituțiile religioase bulgare, precum schiturile Axion Estinos şi Zografu, demonstrând legăturile profunde şi influențele reciproce. Articolul examinează şi interacțiunile economice, exemplificate prin vânzarea obiectelor bisericeşti către Marco Zagori, un bulgar din Chişinău, în anul 1822. Aceste obiecte au avut un rol esențial în stabilirea practicilor religioase în aşezările bulgare şi găgăuze, cum ar fi Copceac. În plus, este discutat impactul educațional al bulgarilor asupra mănăstirii, prin intermediul unor personalități precum Fiodor Ceachir, care a contribuit la dezvoltarea şcolii mănăstirii, înființată în 1872. Această şcoală a avut un rol crucial în educarea copiilor din diverse medii, inclusiv a celor de origine bulgară.
Viața cotidiană și culturală a Balcicului surprinsă de ziarul Coasta de Argint (1928–1929)
Revista Coasta de Argint a apărut sub egida Universității Libere „Coasta de Argint” din Balcic în perioada 1928–1929, sub direcțiunea lui Octavian Moșescu. A avut doar 12 numere, dar în paginile sale, în scurta sa apariție, a fost o adevărată sursă de informații despre cele mai importante evenimente sociale, economice, culturale sau de loisir ale comunității locale. Aici și-au exersat talentul scriitoricesc mai multe personalități literare ale vremii, dar și personalități locale care, prin activitatea lor susținută, au schimbat fața Balcicului și l-au promovat insistent în comunitatea românească, atrasă ca un magnet de exotismul, farmecul și frumusețea deosebită a locurilor. Istoria extrem de veche a acestei așezări a fost demonstrată prin nenumărate descoperiri arheologice, o parte a acestora fiind adăpostite de muzeul înființat în anul 1935, singura instituție muzeală din sudul Dobrogei, care funcționa într-o clădire special construită. O atenție deosebită a fost acordată de oficialitățile vremii dezvoltării economice, turistice, școlare și culturale, progresul comunității românești, precum și a celorlalte etnii ale Balcicului, constituind un scop în sine. Dezvoltarea zonei și a frumuseții sale ireale a atras după sine creșterea continuă a numărului de turiști, dar și a celor care și-au construit locuințe ori s-au stabilit temporar acolo, pictorii fiind o categorie aparte, care au contribuit în mod deosebit la promovarea Balcicului, alături de Regina Maria, mare admiratoare a locului.
Moldova în căutarea unei lingua comuna: spre o enunțare a problemei
Acest articol prezintă rezultatele preliminare ale primei etape a proiectului de cercetare „Populația rusolingvă a Republicii Moldova și limba română”. Prin „populație rusolingvă” înțelegem minoritățile etnice ale țării, în primul rând rușii, ucrainenii, bulgarii și găgăuzii. Prima etapă a acestui proiect se concentrează pe ucrainenii din Bulăiești (satul Bulăiești este situat în raionul Orhei; de aproape douăzeci de ani se fac studii de amploare asupra ucrainenilor din Bulăiești, ale căror rezultate au fost rezumate întro monografie publicată anul trecut). În prezent, în satul Bulăiești, persoanele sub 40 de ani și mai ales sub 30 de ani, pot, de obicei, să comunice în limba română, fie, în cel mai rău caz, să înțeleagă limba română vorbită. Adică sunt, într-o oarecare măsură, trilingve. În ciuda sporirii remarcate a cunoștințelor limbii române în rândul ucrainenilor din Bulăiești, în general, implicarea lor în cultura română aproape că nu s-a mărit. Aproape nimeni din sat nu privește filme sau emisiuni TV în limba română, și nu citește cărți sau mass-media. Măsura în care Bulăieștiul reflectă situația întregii populații de limbă rusă a țării necesită cercetări separate. Dar dacă aceasta reflectă cu acuratețe tendința principală, reiese că populațiile de limbă rusă și română din Republica Moldova, comunicând formal destul de strâns, diverg tot mai mult în „lumi paralele” la un nivel mai profund. Acest lucru este agravat de faptul că un număr tot mai mare de tineri vorbitori de limbă română cunoaște rău limba rusă sau nu o cunoaște deloc.
Cafeaua în cultura alimentară și tradițiile albanezilor din Balcani
Peninsula Balcanică este considerată, pe bună dreptate, o regiune cu unul dintre cele mai ridicate niveluri de consum de cafea pe cap de locuitor. Cafeaua (Coffeae Semen L.), răspândită în regiune în timpul dominației otomane, a devenit parte integrantă a bucătăriei tradiționale, a instituției ospitalității, a practicilor rituale și a vieții cotidiene a locuitorilor din diverse zone. În această cercetare este analizată cultura consumului de cafea, precum și rolul acesteia în eticheta națională, în ideologia alimentară și în medicina populară în rândul populației albaneze din vestul Balcanilor (prin implicarea conștientă a unui tezaur extins de materiale de teren, colectate de autor în timpul expedițiilor din perioada 1990–2024 în Albania, Kosovo, Macedonia de Nord, Grecia și sudul Muntenegrului). Cercetarea se bazează, de asemenea, pe date din arhivele etnografice și lingvistice de profil și include informații din studiile antropologilor care au analizat această regiune. Autorul analizează utilizarea cafelei în scopuri alimentare, în sfera ritualică, în medicina populară, precum și reflectarea percepțiilor despre această băutură îndrăgită în folclor și în tradiția scrisă. Preponderent cafeaua este o materie primă pentru prepararea unei băuturi care joacă un rol aproape sacru în comunicare; rareori este consumată crudă, în deserturi sau amestecuri alcoolice. Permanența narațiunilor despre importanța cafelei pentru diverse scopuri în rândul albanezilor permite conturarea anumitor izoglose, izopragme și izodoxe, care marchează granițele dintre tradițiile și idiomurile popoarelor și grupurilor etnice din Peninsula Balcanică.
Fântâna în sistemul de valori ale românilor: constatări în baza descrierilor călătorilor străini din secolul al XIX-lea (aspecte istoriografice și etnoculturale)
Fiind în trecere sau aflându-se o perioadă mai îndelungată în Moldova și Muntenia, călătorii străini din secolul al XIX-lea au lăsat posterității scrieri relevante din punct de vedere istoric și etnocultural. Îndeplinind variate misiuni de ordin diplomatic, confesional, științific, călătorii și exploratorii H. F. Desprez, Ü. Sándor, W. von Kotzebue, L. I. Pfeiffer, J. D. F. Neigebaur, J. H. A. Ubicini, R. Walsh și N. K. Giers, au descris multiple aspecte ale peisajului cultural, ale vieții cotidiene, marcate de tradițiile seculare. Un atribut omniprezent al peisajului cultural din principate îl constituiau fântânile, aflate într-un număr mare la marginea drumurilor, la intersecția căilor de comerț, în sate și orașe. Pentru călătorii străini fântâna simboliza ospitalitatea locuitorilor, oferindu-le drumeților un loc de popas unde-și puteau potoli setea. Valoarea apei din fântâni, uneori o depășea ca preț pe cea a vinului, iar în timpul incendiilor din orașe, apa din fântâni oferea oamenilor salvarea mult râvnită, salvându-le viețile și averea. În percepțiile tradiționale ale românilor, cumpăna fântânii semnifica încercările prin care treceau oamenii. Tradițional, românii își întrețineau fântânile într-o stare bună, fiind, astfel, „spre laudă mai mare țării”.
Revista de Etnologie şi Culturologie Volumul 38 2025 / ISSN 1857-2049 /ISSNe 2537-6152 Галин Георгиев. „Традиции, памет, идентичност на българите в Украйна и Молдова. динамика на културата в диаспора” (София: проф. Мариин Дринов, 2022. 571 с.)
Монография болгарского этнолога Галина Георгиева – одна из немногих современных работ, посвященных разностороннему и одновременно системному этнографическому исследованию традиционной культуры болгар в Молдове и Украине. В фундаментальном исследовании представлен богатый фактологический материал в виде текстов и фотоматериалов, собранных автором и его коллегами в экспедициях на протяжении более чем 20-ти лет в селах Украины, Молдовы, Приазовья и в других местах поселения болгар на территории бывшего Советского Союза.
Sergiu Suvac. „Brănești, un sat din Codrii Orheiului: pagini din istoria localitățiI” (Chișinău: Editura Princeps, 2025. 216 Pp)
Culegerea de studii „Probleme sensibile și controversate ale societății contemporane” cuprinde materialele Conferinței științifice naționale cu participare internațională, organizată la 25-26 octombrie 2024, de Catedra de Istorie și Științe Sociale a Facultății de Filologie și Istorie, Școala Doctorală „Istorie. Patrimoniu cultural. Modernitate” din cadrul UPS „Ion Creangă” din Chișinău. Lucrarea recent a văzut lumina tiparului și îi are ca coordonatori pe dr., conf. univ. Valentina Ursu și dr., conf. univ. Larisa Noroc
„Probleme sensibile și controversate ale societății contemporane” (Chișinău: [S. N.], (CEP UPSC), 2025. 550 P.)
Culegerea de studii „Probleme sensibile și controversate ale societății contemporane” cuprinde materialele Conferinței științifice naționale cu participare internațională, organizată la 25-26 octombrie 2024, de Catedra de Istorie și Științe Sociale a Facultății de Filologie și Istorie, Școala Doctorală „Istorie. Patrimoniu cultural. Modernitate” din cadrul UPS „Ion Creangă” din Chișinău. Lucrarea recent a văzut lumina tiparului și îi are ca coordonatori pe dr., conf. univ. Valentina Ursu și dr., conf. univ. Larisa Noroc.
Viața într-un bordei: o privire asupra realității rurale din Rogojeni, r-nul Șoldănești
În puține localități de la noi din Republica Moldova s-au mai păstrat bordeie – un tip de locuință tradițională semiîngropată, specifică vechilor comunități rurale. Satul Rogojeni, situat la circa 111 km de Chișinău, în raionul Șoldănești, mai păstrează și astăzi câteva dintre aceste construcții, care ilustrează ingeniozitatea și adaptarea oamenilor la condițiile de mediu. Deși condițiile de trai sunt precare din cauza spațiului restrâns, lipsei unei băi, a unui sistem de canalizare și a apei potabile, în aceste bordeie mai continuă să trăiască și astăzi unii vârstnici, refuzând să se plângă, acceptând viața de zi cu zi așa cum este, fără a lăsa dificultățile să le umbrească viața. În urma discuțiilor purtate cu localnicii, am aflat că bordeiele care s-au mai păstrat sunt frecvent vizitate de persoane din diferite colțuri ale țării, dar și din străinătate. Un interes deosebit față de aceste construcții manifestă și tinerii, care se arată fascinați de modul de viață din vremurile de odinioară. Având în vedere că astăzi nu mai pot fi întâlnite atât de multe astfel de construcții, în localitatea Rogojeni există chiar și un muzeu bine amenajat, care include un bordei construit în secolul al XVIII-lea, locuit odinioară de familia Țara. Astfel, conservarea acestora nu doar că este esențială pentru păstrarea tradițiilor și identității culturale ale regiunii, dar reprezintă și un factor important în dezvoltarea turismului rural și în promovarea valorilor istorice autentice.
Ouăle decorative de Paște în regiunile Huțulilor și Pokuttia: aspecte etnologice și caracteristicile de artă
Ouăle decorative de Paște (pysanka) ucrainene și confecționarea lor reprezintă un subiect relevant al studiilor științifice etnologice și de artă, în special în ceea ce privește conținutul caracteristicilor locale ale acestor produse. Prin urmare, ne concentrăm asupra aspectelor regionale și a caracteristicilor de artă ale ouălor decorative de Paște în regiunile Huțulilor și Pokuttia de la sfârșitul secolului al XIX-lea ‒ prima treime a secolului al XX (timpul confecționării, denumirea locală, participarea la ritualuri calendaristice și familiale, decor, principalele scheme și caracteristicile compoziționale), folosind exemplul colecției Muzeului de Etnografie și Artizanat al Institutului de Etnologie al Academiei Naționale de Științe a Ucrainei (MEA). Colecția ouălor decorative de Paște de la MEA este cea mai mare din Ucraina ‒ este formată din aproximativ 13 mii de unități conservate din multe regiuni istorice și etnografice ale Ucrainei (dintre care regiunile Huțulilor și Pokuttia). Autorii ouălor decorative au fost în mare parte femei și fete, mai rar bărbați. Ouăle decorative de Paște nu au îndeplinit doar o funcție ceremonială, protectoare și decorativă, ci se evidențiau ca unele modele unice („neobișnuite”). În decorul ouălor încondeiate se evidențiază cele mai răspândite motive geometrice, vegetale și zoomorfe, scene religioase și inscripții, preponderent cu salutul pascal. La baza cercetării se află piesele păstrate în fondul MEA, registrele de inventar ale muzeului, precum și publicațiile științifice și de popularizare a științei, albumele.
Paștele Blajinilor în comunitatea tradițională a romilor din or. Otaci (r-nul Ocnița)
În articolul de față este vorba despre tradițiile sărbătorii Paștele Blajinilor în orașul Otaci, situat la nordul Republicii Moldova. În urma desfășurării unei cercetări etnografice de teren (29 aprilie – 2 mai 2025), autorul împărtășește rezultatele observațiilor realizate în ziua sărbătorii. Au fost identificate atât trăsăturile generale ale sărbătorii, cât și particularitățile care o deosebesc de modul de celebrare în orașul Soroca. În rezultatul chestionării realizate în rândul informatorilor, au fost identificate viziunile religioase ale romilor din oraș Otaci, fiind remarcată o diferență de abordare a sărbătoririi Păștilor Blajinilor de către credincioșii ortodocși și cei protestanți. Tradițiile de pomenire ale romilor din orașul Otaci sunt atât de puternice, încât ei continuă să celebreze Paștele Blajinilor chiar și devenind protestanți: se roagă, îngrijesc mormintele, cinstesc memoria strămoșilor, deși, în mod obișnuit, nu merg la cimitir în această sărbătoare. În timpul acestei cercetări de teren a fost înregistrată o legendă biblică, care pentru informatori poartă un sens sacru deosebit și simbolizează un anumit model de comportament. Este vorba despre felul cum un ou obișnuit de găină s-a înroșit în mâinile Mariei Magdalena, care venise în fața împăratului pentru a-i vesti Învierea lui Hristos. Articolul acordă o atenție specială obiceiului de a oferi pomeni, care, conform surselor istoriografice prezentate, are diverse interpretări.
Costumul tradițional feminin al creștinilor ortodocși de rit vechi din Republica Moldova: discursul istoric recent și starea actuală (pe baza cercetărilor de teren
Printre creștinii ortodocși de rit vechi – lipovenii, popovții consimțământului capelan (ciasovennâe), staroverii din Transbaikal (semeiskie) ș.a. până în prezent se păstrează costumul tradițional feminin, indiferent de regiunea lumii unde locuiesc. Acesta se caracterizează printro diversitate, deosebiri substanțiale sunt specifice acoperământului pentru cap. Acest articol conține rezultatele cercetării, desfășurate de autoare pe parcursul mai multor ani într-un șir de sate și orașe din Republica Moldova, sunt prezentate particularitățile elementelor costumului feminin, este analizată problema conservării și domeniile de aplicare ale acestuia în prezent. Conform mărturiilor informatorilor, în zonele rurale încă la mijlocul (iar în unele sate chiar și în anii ’80) secolului trecut, costumul tradițional feminin rămânea relevant și în viața cotidiană a creștinilor ortodocși de rit vechi. Mai târziu, sferele de utilizare ale acestuia au început să se restrângă. În prezent, acest costum este folosit ca îmbrăcăminte de rugăciune, precum și la cununie și înmormântare. În viața cotidiană, cele mai stabile elemente s-au dovedit a fi brâul, kicika, broboada. Informatorii asociază schimbările rapide cu începutul noului mileniu, indicând, printre altele, și motivele demografice.
Meșteșugul fierăritului practicat de ţigani (romi) în spaţiul est-carpatic: cercetarea etnografică de teren în comunitatea tradițională a romilor ciocănari din or. Otaci
În perioada tranziției ireversibile de la „epoca industrială spre cea digitală”, salvgardarea meșteșugului fierăritului devine o misiune stringentă pentru cercetarea etnografică. Fierăritul, o meserie trebuincioasă („în vremurile trecute”) în orice gospodărie țărănească din spațiul est-carpatic, spre regret, actualmente a devenit o meserie neprofitabilă, practicată diminuat și fragmentar („pentru întreținerea familiei”). În scopul documentării activității curente a „ultimelor rămășițe vii ale fierăritului”, în cadrul acestui studiu, au fost prelucrate materialele acumulate în timpul cercetării etnografice de teren în oraşul Otaci (28 aprilie – 02 mai 2025), fiind identificate instrumentele fierăritului, materia primă utilizată și produsele confecționate de patru fierari din comunitatea tradițională a romilor ciocănari. Totodată, au fost relevate considerentele culturale și social-economice ce au determinat statornicirea preferențială în orașul Otaci, în a II-a jumătate a sec. XX, a celei mai numeroase comunități de romi din Republica Moldova. În baza valorificării unor noi surse istorico-etnografice, semnificaţia culturală a expresiei trinitare „fierărit (meşteşug) – fierari (meşteş ugari) – ţigani (romi)” a fost extinsă cu alte 20 de elemente inedite.
Etos, etnos și ontic – axis mundi al operei lui Mihail Sadoveanu
Pentru Sadoveanu creaţia populară reprezintă inima oricărei civilizaţii. Scriitorul pledează cu discernământ în favoarea ideii de implementare a culturii populare, a reprezentărilor străvechi în operele literare propriu-zise. Rapsodul, făuritorul de valori bătrâneşti, este, în concepţia autorului, identic cu solomonarul, vrăjitorul, vraciul, zodierul, căutătorul de comori şi chiar fântânarul – ocupaţiuni considerate mitice, sacre. De aici acel puternic filon de sacralitate al operei sale. Umanitatea sadoveniană creează impresia unei atemporalităţi, fiind introdusă pe tărâmuri tainice, în lumea umbrelor vii, ca în cazul personajelor semi-legendare din „Ţara de dincolo de negură”. Din perspectiva filosofiei populare, a modalităţilor etice şi estetice de exprimare, scriitorul este un creator-vizionar fundamental al literaturii naţionale şi al artei poetice universale, care îl defineşte totalizator. Universul artistic sadovenian este conceput din tradiţii folclorice şi din vechi cărţi populare de înţelepciune, şi este realizat cu arta unui creator de geniu. Eposul sadovenian este de sorginte populară şi reprezintă o simbioză a mitului, legendei şi spiritului baladesc, o osmoză dintre cotidian şi etern, dintre profan şi sacru. Îmbinarea, „contopirea” realului cu miticul, proiectarea datelor concrete într-un cadru fabulos – conferă acestei opere o permanentă stare de prezent şi trecut.