ISSN 1857-2049 eISSN 2537-6152 Revista de Etnologie și Culturologie este revista științifică editată de Institutul Patrimoniului Cultural. Revista este acreditată de către ANACEC la Categoria „A”, este indexată în Scopus.
Trecerea de la porțile de lemn la cele metalice în zona Codrilor Orheiului
Articolul dat analizează evoluția porților gospodărești din zona etnografică a Codrilor Orheiului, regiune situată în centrul Republicii Moldova. Studiul evidențiază legătura strânsă dintre mediul natural, materialele locale și arhitectura vernaculară, punând accent pe transformările produse în a doua jumătate a secolului XX. Inițial, porțile aveau forme simple, realizate din nuiele împletite, cu rol practic de delimitare a gospodăriei. Odată cu dezvoltarea meșteșugurilor, acestea au fost înlocuite de porți masive din lemn de stejar sau din alte esențe tari, fixate în structură de tip Z, pentru rezistență. În paralel, utilizarea pietrei, în special calcar sarmatic din zona râurilor Nistru și Răut, a dus la apariția stâlpilor de poartă sculptați și a îngrăditurilor din piatră. Localități precum Brănești, Morovaia și Furceni au devenit centre importante ale meșteșugului pietrăresc, iar meșterii locali au contribuit la definirea unui stil regional distinct. Combinația lemn-piatră a devenit emblematică pentru identitatea arhitecturală a zonei. Treptat, porțile metalice au înlocuit aproape complet modelele tradiționale din lemn, devenind simbol al modernizării rurale. Totuși, combinația tradițională lemn–piatră rămâne o expresie definitorie a arhitecturii vernaculare din zona etnografică a Codrilor Orheiului, ilustrând echilibrul dintre funcționalitate, estetică și adaptarea la peisajul colinar.
Copyright (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Aromânii din Serbia – între identitate culturală, umor și modele etnologice balcanice
Acest articol analizează dimensiunile etnologice și culturologice ale identității culturale contemporane a aromânilor din Serbia, cu un accent deosebit pe umorul ca formă de autoreprezentare colectivă în contextul cultural balcanic. Studiul se bazează pe analiza mai multor tipuri de texte – de la anecdote orale și piese de teatru, până la rubrici umoristice din presă – în care apar personaje emblematice precum kir Janja, kir Dima și kir Sima. Scopul analizei a fost identificarea unor tipare etnologice precum economia, ingeniozitatea, galanteria și tendința spre ironie socială, prezente ca markeri culturali. Articolul arată că aromânii utilizează umorul codificat etnic nu doar ca formă de divertisment, ci și ca instrument de transmitere intergenerațională a valorilor și de negociere a propriei poziții în contextul multicultural balcanic. Această abordare evidențiază și necesitatea includerii practicilor culturale imateriale în cercetările etnologice și culturologice contemporane, în special în cazul comunităților minoritare, care folosesc umorul ca mijloc de dialog cu cultura majoritară, dar și ca formă de rezistență, negociere și resemnificare a propriei istorii.
Pagini tragice ale istoriei găgăuzilor în lagărul Ivdel (deportarea din iunie 1941)
Acest articol analizează soarta a 62 capi de familie arestați în perioada 12-13 iunie 1941, în localitățile cu o concentrație mare de găgăuzi din RSSM în timpul primei deportări în masă. Au fost arestați familii întregii în baza rapoartelor emise pe numele capului acesteia, acuzându-l de activitate contrarevoluționară. Printre cei reprimați s-au numărat primari, funcționari publici, oameni de afaceri și proprietari de pământuri. În timpul procesării dosarelor de anchetă de către organele NKGB din RSSM au fost comise grave încălcări de procedură. După ce au fost arestați bărbații, fiind separați de familiile lor, care au fost trimise în exil în Kazahstan, în timp ce capii de familie au fost transportați la lagărul Ivdel, în regiunea Sverdlovsk. Odată ajunși în lagăr, au fost emise mandate de arestare, au fost efectuate interogatorii și au fost formulate acuzații, adesea cu modificări ale încadrării lor. Majoritatea au fost condamnați sau în temeiul art. 58 din CP al RSFSR sau în temeiul art. 35 din CP al RSFSR, recunoscuți drept „element social periculos”, cu o pedeapsă de 5-10 ani de închisoare. Analiza materialelor de arhivă arată că majoritatea celor arestați au decedat în perioada 1941–1942 din cauza condițiilor de detenție dure. Doar opt persoane au supraviețuit, iar soarta a cinci din ele este necunoscută. Aproape toți deținuții de la lagărul Ivdel au fost reabilitați în 1989.
Construcția și organizarea interioară a bășcuțelor în așezările rurale de pe cursul superior al râului Răut, raionul Florești
În unele așezări rurale de pe cursul superior al râului Răut mai pot fi întâlnite, și astăzi, persoane care locuiesc în bordeie – locuințe semiîngropate, cunoscute la nivel local sub denumirile de bașcă sau bășcuță. Pentru țara noastră, aceste locuințe reprezintă o raritate și sunt, totodată, insuficient cercetate și valorificate. Deși unele bordeie sunt încă locuite, altele se află într-un proces avansat de degradare, iar altele s-au pierdut odată cu trecerea anilor. Pentru a analiza construcția și organizarea interioară a bordeielor, drept studiu de caz vor servi localitățile Domulgeni, Țîra și Roșietici din raionul Florești. Pe parcursul anului 2025, am realizat mai multe documentări de teren în aceste sate, reușind să discutăm cu persoane care locuiesc în astfel de locuințe. Astfel, am putut observa modul în care acești oameni s-au adaptat acestui tip de habitat, în ciuda condițiilor de trai modeste, caracterizate prin spațiu restrâns și lipsa unor facilități esențiale, precum baia. Totuși, dimensiunile reduse ale bordeielor le permit locatarilor să facă economii semnificative, în special în sezonul rece, deoarece pentru încălzirea acestor locuințe este necesară o cantitate mai mică de lemne. În plus, aceste construcții oferă un confort termic natural: vara este răcoare, iar iarna se menține căldura. Recent, acest tip de locuință a atras atenția presei internaționale, inclusiv a Agenției France Presse, contribuind astfel la promovarea informației despre acest tip de locuință original.
Pâinea în obiceiurile funerare românești din spațiul pruto-nistrean: forme, funcții și semnificații simbolice
Articolul analizează semnificațiile profunde ale morții și ritualurilor de înmormântare în tradiția românească, unde moartea este percepută nu ca un sfârșit, ci ca o trecere în altă lume. Acest moment reprezintă un prag sacru, marcat de obiceiuri și practici ritualice, menite să asigure integrarea sufletului în planul spiritual și menținerea legăturii cu sacralitatea. Astfel de rituri de trecere, prezente în toate culturile umane, au avut un rol esențial în organizarea relației dintre om și univers. În cultura românească, aceste tradiții s-au păstrat de-a lungul timpului, fiind susținute de credințe adânc înrădăcinate. Un rol central îl are pâinea, simbol al vieții și al jertfei, oferită lui Dumnezeu pentru sufletul celui răposat. Ea reprezintă atât existența pământească, cât și trupul defunctului. Grâul, materia din care este făcută pâinea, simbolizează în tradiția creștină învierea și viața veșnică, sugerând renașterea prin analogie cu ciclul natural al germinării. Ritualurile funerare sunt însoțite de practici simbolice și magico-religioase, menite să asigure trecerea lină a sufletului în lumea de dincolo. În ansamblu, aceste obiceiuri reflectă o concepție profund spirituală asupra morții, în care simbolurile și ritualurile contribuie la menținerea legăturii dintre viață și eternitate.
Monumente funerare din piatră în satele zonei etnografice a Codrilor Orheiului
Articolul dat analizează o serie de monumente funerare din piatră în localitățile aflate în zona etnografică a Codrilor Orheiului. Ne propunem să analizăm tipologia crucilor și a pietrelor de mormânt, motivele decorative și inscripțiile care reflectă credințele și mentalitatea comunităților locale. De asemenea, vom urmări evoluția acestor monumente în timp sub influența tradițiilor populare și a normelor religioase. Prin acest demers, dorim să valorificăm patrimoniul cultural al regiunii și să subliniem importanța păstrării lui pentru generațiile viitoare. În tradiția satelor din zona Codrilor Orheiului, crucea funerară este nu doar un semn religios, ci și un element identitar și artistic. Aceste ornamente îmbină simboluri precreștine cu semnificații creștine, reflectând continuitatea tradițiilor locale. Crucea funerară îndeplinește astfel o dublă funcție: spirituală, prin mesajul teologic pe care îl transmite, și memorială, prin păstrarea numelui și a amintirii celui trecut la cele veșnice. În cadrul cercetării de teren realizate de noi, am constatat că monumentele funerare vechi se păstrează până în prezent. Această situație sugerează ideea că datorită încărcăturii lor emoționale deosebite, ele sunt în continuare bine întreținute și conservate de către urmașii celor decedați.
Paradoxul tricksterului în expresiile idiș ale evreilor din Republica Moldova ca elaborare a teodiceei fenomenologice (aspectul intenției noetice în actualizarea/salvgardarea PCI)
Articolul analizează două expresii idiș (ambele de natură paradoxal-comică) în contextul unei a treia expresii: „Tu fă, iar Eu te voi ajuta”, pe care o numim „dialogică”. Or, ea există ca o replică de încurajare și de încredere din partea lui Dumnezeu, care îl invită pe om la acțiuni armonizatoare comune. Articolul reprezintă una dintre experiențele de realizarea intenției noetice în actualizarea/ salvgardarea expresiilor idiș ca PCI, prin identificarea sensurilor lor existențiale. În acest scop este introdus un set de noțiuni elaborate în cadrul sistemului noetic de concepții dezvoltat de noi, inclusiv noțiunea de teodicee fenomenologică. Așa cum am relevat, atunci când recurge la oricare dintre cele două expresii (care îndeplinesc totodată funcția unor formule apotropaice), omul realizează implicit un act noetic special, paradoxal-comic, pe care l-am numit „paradoxul tricksterului”. Acesta se întemeiază pe un model particular de comportament – modelul tricksteric-noetic – care realizează fenomenologic o armonizare eticizantă a Universului, prin eforturile conjugate ale lui Dumnezeu și ale omului. Totodată – ca etapă intermediară necesară – se realizează și o teodicee fenomenologică.
Bulgarii din Basarabia în anii ’40 ai sec. XX: factorii procesului demografic, rata natalității și mortalitatea
Articolul examinează mecanismele de transformare a dezvoltării demografice a populației bulgare din Basarabia în anii ’40 ai sec. XX, sub influența represiunilor, deplasărilor forțate și foametei din 1946–1947. Sunt analizate interacțiunile dintre factorii demografici endogeni ai reproducerii populației și circumstanțele externe legate de transformările socio-economice din anii 1940. Natalitatea, ca proces istorico-demografic, este analizată prin patru dimensiuni analitice principale: rata brută a natalității, variabilitatea indicatorilor fertilității, vârsta la prima naștere și modelul sezonier al nașterilor. Mortalitatea reprezintă un indicator-cheie al stării generale a societății și al proceselor sale de dezvoltare. Împreună cu natalitatea, mortalitatea joacă un rol fundamental în formarea sporului natural al populației. Această abordare conceptuală oferă o bază solidă atât pentru studiile retrospective, cât și pentru cele prospective asupra mortalității. Studiul concluzionează că transformarea factorilor fertilității și mortalității delimitează două etape ale tranziției demografice. Prima etapă a început în ultimul sfert al secolului al XIX-lea, când mortalitatea ridicată a început să scadă ca parte a unui proces mai amplu, care a inclus și reducerea ratelor fertilității. A doua etapă a fost determinată de intervenția factorului exogen al foametei din 1946–1947 în mecanismele mortalității naturale, ceea ce a condus la o transformare substanțială a structurii acesteia.
Fântâna în contextul unor percepții ecologice, sanitare și etnoculturale
Schimbările climatice din ultimele decenii, marcate de încălzirea globală, accentuează din ce în ce mai pronunțat rolul surselor de apă pentru existența omenirii. Fântâna reprezintă o sursă de apă potabilă din cele mai vechi timpuri până în zilele noastre. În esența sa, construcția și structura fântânii s-a păstrat aceeași pe parcurs de secole și milenii, fiind modernizată doar partea tehnică de extragere a apei din adâncimi. Viața omului este condiționată de consumul de apă și această apă trebuie să fie de calitate, să corespundă normelor sanitare și ecologice, înaintate de autoritățile abilitate în domeniu. În tradițiile populare, asociate fântânii, sunt respectate cu strictețe rânduielile legate de păstrarea curățeniei, de curățarea anuală a fântânii, de respectarea rigorilor structurale de protejare a spațiului fântânii de tot felul de impurități, generate de natură sau om. În cazurile când cădeau accidental animale sau păsări în fântână, oamenii recurgeau la curățarea fântânii cu participarea nemijlocită a fântânarului. Dacă din varia circumstanțe în fântână cădea și murea un om, atunci după scoaterea cadavrului fântâna era astupată și ea dispărea ca sursă de apă. Puritatea apei din fântână era asociată direct cu integritatea trupească a fântânarului, cu neprihănirea gândurilor și faptelor sale, întărite prin credință, evlavie și pioșenie.
Carnavalul ca sistem ritualic din Munții Anzi: muzică, dans și interacțiune în Achoma (Valea Colca, Peru)
În acest studiu se examinează ciclul festiv din Achoma, în Valea Colca din Peru, urmărind succesiunea carnavalului de la tinkachi (ofrandă) la kacharpari (sfârșitul ritualului) prin dimensiunile organizatorice, economice, muzicale, performative și culinare. Prin observație participativă pe parcursul întregului ciclu, interviuri cu purtători locali de cunoștințe și interacțiunile triangulare cu înregistrări audiovizuale comunitare, acest studiul acoperă lacune privind patronajul festiv, leadershipul local și rolurile femeilor. Rezultatele obținute arată că mayordomía cabecillas (liderii spirituli) susțin celebrarea prin mobilizarea ayni (interacțiunii) și a prestigiului, pentru a asigura muzicanții, hrana și chicha (băutură tradițională din porumb). Ansamblul tradițional, compus din lawatas, tarola și bombo (instrumente muzicale de percuție), structurează pukllay (competiție) și alimentează contrapunteo-ul (dialogul muzical ritmat) dintre grupurile sociale Hanansaya și Urinsaya. Trupele feminine conduc performanța publică și întruchipează o formă de reprezentare colectivă. În ansamblu, carnavalul funcționează ca un sistem ritual care reproduce reciprocitatea, leadershipul și participarea marcată de gen, negociind totodată procesele de patrimonializare care reconfigurează sensul și continuitatea intergenerațională.
Depășirea percepțiilor deformate de propagandă și denigrări referitoare la cultura Basarabiei din anii 1918–1940
Recent a văzut lumina tiparului monografia „Renașterea culturii Basarabiei în contextul României întregite (1918–1940)”, elaborată de dr. în istorie, conf. univ. Larisa Noroc (Universitatea Pedagogică de Stat „Ion Creangă” din Chișinău). Redactor științific: Valentina Ursu. Ediția a 2-a. Chișinău: Lexon-Prim, 2025. 256 p. Monografia este dedicată unui subiect deosebit de actual. Moștenirea culturală din perioada interbelică continuă să trezească un viu interes în societatea moldovenească contemporană și controverse în interpretarea evenimentelor și faptelor. Ea solicită o analiză critică a vieții sociale, în ansamblu, dar și o prezentare pertinentă a rolului politicii culturale a guvernului român, oferind o perspectivă documentată și critică asupra realităților sociale din acea perioadă. Prin reconstituirea riguroasă a experiențelor concrete din anii 1918–1940, este posibilă construirea unei memorii colective fundamentate pe date factologice și documentare, depășind astfel interpretările eronate de propaganda sovietică ale întregii perioade de aflare a Basarabiei în componența României, dar și unele percepții contemporane ale ideologilor comuniști.
Fișă biografică academică a lui Valdemar Kalinin
Nume complet: Valdemar (Voldemars) Kalinin Data nașterii: 30 mai 1946 Locul nașterii: Vitebsk, Belarus (fosta URSS) Părinți: mama: Yevdokiya Kalinina tatăl: Ilya (Ilyas) Kalinin Naționalitate: belarusă Etnie: rom (grup baltic) Reședință ulterioară: Londra, Regatul Unit
Cursurile Internaționale de Limbă Romani
În vara anului trecut, înscriindu-mă la Cursurile Internaționale de Limbă Romani, ediția a III-a, care au avut loc la Școala gimnazială „Mihai Eminescu” din Costinești (România) în perioada 14-24 iulie 2025, am avut ocazia să mă conving personal că învățarea unei limbi noi poate fi atractivă la orice vârstă, că predarea limbii romani în țara vecină reprezintă una dintre programele necesare ale procesului educațional în domeniul respectării drepturilor minorităților etnice. De la începutul secolului XXI, datorită eforturilor intelectualelor locali (cum îl vedem pe Gheorghe Sarău, în primul rând), Ministerul Educației din România a început să pregătească și să editeze manuale de limbă romani și matematică. În aceste manuale se utilizează o normă supradialectală medie, bazată pe dialectele vlăhești
Pestelca din ținutul Covurlui și zadia din Țara Năsăudului ca mărturie a transhumanței și schimburilor culturale
Studiul analizează transhumanța ca fenomen socioeconomic și cultural, evidențiază rolul ei esențial în modelarea identității românești. Practicată ca deplasare sezonieră a turmelor între munte și câmpie, transhumanța a generat rețele de drumuri pastorale, care au devenit ulterior importante axe comerciale și culturale. Aceste rute au facilitat intense schimburi culturale între comunități, contribuind la consolidarea legăturilor sociale și economice. Se evidențiază influențele transhumanței asupra portului tradițional din ținutul Covurlui, în special asupra elementului acestuia – pestelca, comparată cu zadia năsăudeană. Analiza relevă similitudini structurale între aceste elemente, dar și diferențe semnificative privind cromatica, ornamentica și tehnicile de broderie, determinate de specificul regional, preferințele estetice locale și disponibilitatea de materiale. Transhumanța, considerată ca un vector al transferului cultural, contribuie la schimbul reciproc de motive textile, tehnici și ornamente între diferite comunități, formând un patrimoniu cultural românesc unitar. Deși pestelca din ținutul Covurlui, în comparație cu zadia Țara Năsăudului, are o răspândire mai limitată și o valoare identitară mai puțin pronunțată, ea reflectă adaptarea locală și demonstrează păstrarea formelor arhaice și sinteza influențelor externe.
Învățământul școlar în coloniile bulgare din Basarabia în a doua jumătate a secolului al XIX-lea: cadrul normativ-juridic
În articolul de față se acordă o atenție deosebită analizei cadrului normativ-juridic, care a stat la baza reformării sistemului de învățământ în coloniile bulgare din sudul Basarabiei în a doua jum. a sec. al XIX-lea. Este analizat în detaliu procesul de transfer al instituțiilor de învățământ din subordinea Ministerului Domeniilor Statului în competența Ministerului Instrucțiunii Publice, proces care a marcat un moment de cotitură în evoluția educației diasporei bulgare. Principalele acte normativ-juridice, ce au stipulat organizarea învățământului primar în această perioadă, erau Regulamentele cu privire la școlile primare populare din 1864 și 1874, documente, care au instituit noi standarde în ceea ce privește administrarea, finanțarea și conținutul procesului educațional. Se examinează în detaliu mecanismele de control a școlilor, inclusiv instituirea sistemului de inspecții și consolidarea supravegherii din partea autorităților eparhiale. Se subliniază că aceste reforme educaționale reflectau strategia imperială generală de rusificare. Totodată, regulamentele educaționale au creat, într-o anumită măsură, cadrul juridic prielnic pentru introducerea limbii bulgare ca obiect de studiu în unele instituții de învățământ, precum Școala Centrală din Comrat.
Nume de familie derivate din terminologia meșteșugurilor asociate prelucrării pieilor
Meșteșugurile tradiționale au reprezentat, în societatea premodernă, ocupații indispensabile atât comunităților rurale, cât și celor urbane. Activitățile de prelucrare a pieilor au ocupat un loc central, prin utilitatea produselor obținute și rolul lor în viața cotidiană. Denumirile meseriilor din acest domeniu au funcționat nu doar ca termeni tehnici, ci și ca indicatori ai identității sociale, devenind repere stabile în sistemul de identificare nominală. Studiul analizează numele de familie derivate din denumiri de meserii precum blănar, cizmar, cojocar, tăbăcar și alte formații semantic înrudite. Inițial supranume descriptive, aceste apelative s-au transmise ereditar și s-au fixate ulterior ca patronimice stabile. Analiza include date privind frecvența actuală a acestor antroponime, conturând vitalitatea și răspândirea lor în antroponimia contemporană. Cercetarea propune o abordare interdisciplinară, la intersecția antroponimiei, istoriei sociale și antropologiei culturale. În acest fel, rezultatele cercetării contribuie atât la înțelegerea antroponimiei românești, cât și la reconstituirea unor aspecte ale vieții cotidiene și organizării muncii în comunitățile tradiționale, evidențiind relația dintre limbă, societate și cultură.
Jozefina Cușnir și reinterpretarea pogromului de la Chișinău
Monografia The Truth about the 1903 Pogrom („Adevărul despre pogromul din 1903”. Chișinău: Epigraf, 2025 (trans. R. Lvov)) se impune ca una dintre cele mai consistente și novatoare contribuții la înțelegerea pogromului de la Chișinău din 1903, un eveniment care a marcat profund atât istoria orașului, cât și traiectoria etică a umanității în secolul al XX-lea. Lucrarea propune o reinterpretare riguroasă și profund asumată a faptelor, eliberată de clișeele istoriografice și de narațiunile convenabile, consolidate de-a lungul timpului în discursul public.
Fântânile din satul Puhoi, raionul Ialoveni, în contextul patrimoniului cultural material și imaterial local (aspecte etnoculturale)
În spațiul românesc, din cele mai vechi timpuri, oamenii valorificau sursele de apă, făcându-le accesibile și comode pentru viață prin construcția fântânilor, amenajarea cișmelelor și izvoarelor. În fiecare localitate își desfășurau activitatea meșterii fântânari care au învățat această meserie prin transmiterea cunoștințelor și deprinderilor necesare din tată-n fiu. Anume așa o stare de lucruri am constatat-o în satul Puhoi, raionul Ialoveni, localitate în care este vie amintirea meșterilor fântânari de cândva prin fântânile care continuă să ofere sătenilor apa necesară vieții de zi cu zi. Construcția și întreținerea unei fântâni reprezintă o activitate comunitară în formă de clacă la care participau vecinii, rudele și toți cei care doreau să contribuie la această acțiune de întrajutorare. La construcția sau curățarea fântânii oamenii creau o atmosferă de sărbătoare, de voie bună, de armonie socială. Era și o modalitate de socializare, de schimb de experiență și de educare a tinerilor în spiritul întrajutorării și păstrării tradițiilor. Locuitorii satului Puhoi respectau tradițiile locale la construcția și întreținerea fântânilor, acceptând totodată și unele interferențe cu rânduielile din satele vecine. Cvasi importantă era sfințirea fântânilor de către preot, tradiție care este păstrată cu multă grijă și în zilele noastre.
Sincronismul valorilor culturale ca expresie a limbajului vizual – o virtute eminamente patrimonială
Articolul investighează fenomenul sincronismului valorilor culturale prin prisma limbajului vizual, utilizând situl Orheiul Vechi drept studiu de caz pentru confluența dintre tradiția locală și fluxurile transculturale europene. Obiectivul cercetării constă în analizarea modului în care arhitectura vernaculară din satele Butuceni și Brănești conservă mesaje intergeneraționale, operând ca un palimpsest cultural și un laborator de formare a identității profesionale pentru viitorii arhitecți. Metodologic, demersul se bazează pe o abordare analitico-descriptivă, evaluând mecanismele de integrare socioculturală a simbolurilor arhetipale. Analiza evidențiază unități morfologice definitorii, precum motivul lotusului pe stâlpii prispei și stâlpii de poartă antropomorfi, elemente ce probează o sinteză organică între inovația stilistică și matricea identitară națională. Studiul detaliază cum simbolurile solare și „pomul vieții” sunt transcrise plastic în piatră, reflectând o cosmogonie locală autentică. O atenție deosebită este acordată dimensiunii cromatice, unde binaritatea dintre albastrul ultramarin din Butuceni și policromia diversificată din Brănești devine un indicator semantic al stratificărilor etnoculturale. Ca rezultat autorii subliniază disonanța critică dintre imperativul confortului modern și necesitatea conservării autenticității.
„Educația multilingvă” și limba română în UTA Găgăuzia în perioada 2022–2025: câteva rezultate și concluzi
Articolul analizează rezultatele implementării experimentului privind educația multilingvă în UTA Gagauzia în perioada 2022–2025. Se arată că, în ciuda tuturor succeselor înregistrate în ultimii ani, există și probleme semnificative. O dovadă elocventă în acest sens o constituie datele privind promovarea examenelor de gimnaziu (adică de către absolvenții clasei a IX-a) pentru anul școlar 2024–2025 la „Limba română” în școlile din UTA Găgăuzia. Conform acestor date, la disciplina „Limba și literatura română”, media la examen a fost de 6,19 puncte în școlile alolingve și de 6,05 în școlile cu limba de predare română. După cum se poate observa, în școlile cu limba de predare română acest indicator este chiar puțin mai scăzut decât în cele alolingve. Cel mai important este că vorbim despre un indicator foarte scăzut – limita inferioară a notei „satisfăcător”. Și, trebuie subliniat, că în acest caz avem de-a face cu rezultatele absolvenților care au crescut și au primit educație în cadrul experimentului de educație multilingvă derulat în UTA Găgăuzia, începând cu 2015. Există, evident, motive obiective pentru astfel de rezultate. După cum arată analiza noastră, acestea se referă atât la nivel micro (și se explică prin diferențele de calitate a educației în diferite instituții de învățământ), cât și la nivel macro – decurgând din situația generală din regiune și chiar din Republica Moldova. Aceste probleme sunt, se pare, evident subestimate și nici măcar nu sunt observate. Și, în cazul unei încercări de a forța procesul de dezvoltare a educației multilingve, ele vor fi, după părerea noastră, doar din ce în ce mai numeroase și mai intense.
Arta încondeierii ouălor în Republica Moldova: patrimoniu cultural imaterial, educație și cooperare transfrontalieră
Arta încondeierii ouălor constituie una dintre cele mai valoroase și venerabile tradiții ale patrimoniului cultural imaterial din Republica Moldova, fiind o practică multiseculară ce îmbină spiritualitatea cu măiestria tehnică. Această tradiție, bazată pe utilizarea cerii de albine și a colorării succesive, transmite prin motive geometrice, vegetale și solare concepte fundamentale, precum fertilitatea, regenerarea și armonia cosmică. Anul 2024 a marcat un moment istoric important prin înscrierea acestei arte pe Lista Reprezentativă UNESCO, într-un dosar transfrontalier care subliniază caracterul său de patrimoniu „fără frontiere”, comun Republicii Moldova, României și Ucrainei. În supraviețuirea meșteșugului (de la formele oficiale integrate în curricula școlară, până la atelierele practice, organizate de muzee) un rol vital joacă educația. Deși se confruntă cu provocări contemporane, soluțiile identificate vizează digitalizarea prin tutoriale și expoziții virtuale, alături de consolidarea parteneriatelor transfrontaliere. Astfel, încondeierea ouălor rămâne un vehicul al identității culturale și al coeziunii sociale, adaptându-se noilor realități prin dialog între generații și cooperare internațională.
Afinul (Vaccinium myrtillus L.) în cultura, limba și tradițiile albanezilor din Balcani
Rolul multor plante, inclusiv al Afinului (Vaccinium myrtillus L.), în cultura alimentară, tradiții și medicina populară a popoarelor din vestul Balcanilor este extrem de important. Articolul abordează afinul sălbatic, care este cules în anumite zone montane din Albania, Kosovo, Macedonia de Nord și în alte țări balcanice cu populație albaneză. Problema de cercetare constă în determinarea statutului afinului în paradigma alimentară și în ierarhiile sociale ale comunităților locale, în special pe teritoriile de frontieră albanez-slavă. Studiul se bazează pe cercetări de teren desfășurate pe parcursul mai multor decenii în Balcani (1990–2026), precum și pe date din arhive de specialitate. Autorii analizează utilizarea afinului în scopuri alimentare, în medicina populară, în distribuirea resurselor de muncă și în cadrul instituției ospitalității. Afinul este consumat, de obicei, în stare crudă; mai rar, în anumite zone ale arealului albanez, unde este folosit ca materie primă pentru prepararea deserturilor și a băuturilor alcoolice și este apreciat pretutindeni ca un remediu important împotriva diferitelor afecțiuni. În ultimii ani, odată cu dezvoltarea turismului internațional și local, afinul devine un ingredient emblematic în producția de brânzeturi, băuturi lactate fermentate etc., ca urmare a răspândirii mega trendului global a ocrotirii sănătății și a solicitării produselor ecologice.
Viața în jurul vetrei: perspective artistice
Studiul de față subliniază rolul central al vetrei ca nucleu simbolic, identitar și afectiv în pictura modernă și contemporană de inspirație rurală din Republica Moldova, evidențiind modul în care acest element al interiorului tradițional transcende funcția sa utilitară pentru a deveni un arhetip al memoriei, continuității și apartenenței. Studiul urmărește evoluția motivului vetrei de la realismul poetic al lui Igor Vieru, simbolismul modern al lui Mihai Grecu și arta naivă a lui Iurie Platon, până la parcursul stilistic complex al lui Gheorghe Oprea. Prin geometrizarea și abstractizarea formelor, suprapunerea planurilor cromatice și expresivitatea culorilor, Gheorghe Oprea reconfigurează vatra și interioarele tradiționale într-un limbaj plastic original, în care simbolurile identitare și memoria colectivă sunt reinterpretate introspectiv și modern. În creația sa, vatra se revelează succesiv ca spațiu al copilăriei și al protecției materne, centru energetic și metafizic, precum și ca un veritabil „axis mundi” al interiorului și al memoriei colective. În felul acesta se evidențiază o evoluție clară și estetic remarcabilă a modului în care motivul vetrei este reprezentat și reinterpretat, conturând astfel perspectiva artistică a vieții în jurul vetrei.
Transformarea spațiului sacru: casa mare în mediul rural contemporan din Moldova (cazul s. Puhoi)
În cadrul cercetărilor de teren realizate în timpul expedițiilor etnografice în satul Puhoi, raionul Ialoveni, în anul 2026, au fost colectate date noi privind practicile tradiționale ale locuitorilor satului. În centrul cercetării noastre s-a aflat un spațiu special din locuința rurală tradițională – casa mare. Pe baza studierii locuințelor, a interviurilor cu locuitorii și a unui chestionar suplimentar, s-a încercat compararea datelor obținute cu caracteristicile și funcțiile casei mari cunoscute din sursele etnografice. Din literatura de specialitate se cunoaște faptul că casa mare se afla într-o opoziție simbolică față de spațiul locuit: aici nu se dormea, nu se lucra, iar mesele aveau loc doar în zile de sărbătoare sau cu ocazii speciale. Datele colectate de la locuitori au confirmat păstrarea în memorie a anumitor aspecte ale caracterului sacru al casei mari, în special în rândul persoanelor vârstnice. Chestionarul realizat în două grupuri de vârstă – elevi din clasele superioare și adulți – a evidențiat diferențe clare de percepție asupra acestui obiect cultural. Dacă tinerii văd casa mare mai degrabă ca pe o tradiție depășită, un spațiu de depozitare pentru obiecte neutilizate, în grupul adulților domină viziunea despre funcția ritualică a acestei încăperi, chiar dacă în realitate ea aproape că nu mai există în casele actuale. Se observă, de asemenea, tendința de individualizare a casei mari ca loc al memoriei familiale.
„Crucile de jurământ” din județul Gorj: simbolism și interpretare
Crucile de jurământ”, considerate conform tradiției ca „locul de odihnă al sufletelor” celor decedați sau „casa sufletului”, reprezintă un obicei unic în România, specific unor localități din județul Gorj, cum ar fi Hurezani, Licurici, Aninoasa, Vladimir, Jupânești, Stejari ș.a. Acestea se prezintă ca și cruci pictate cu diverse culori, reprezentând figuri religioase, în rare cazuri cu scurte versuri, atârnate în copaci, la fântâni, în curtea unor biserici, la porți, dar cele mai multe pe marginea drumurilor, amplasarea lor făcându-se la 40 de zile de la deces. Atât crucile de pomenire, cât și cele de jurământ se fac pentru iertarea celor plecați dintre cei vii, o tradiție ancestrală ale cărei origini nu se cunosc, însă care este respectată cu sfințenie după deces. Simbolistica iertării celui plecat la cer o reprezintă cu prisosință „crucea de jurământ”, care pe de o parte sacralizează spațiul prin prezența sa, pe de altă parte, constituie un mijloc de iertare, de ușurare a sufletului celui decedat, deoarece prin cruce se obține mântuirea. Poate fi privită și ca un liant între dorința celui decedat de a i se face o astfel de cruce și datoria de îndeplinire a promisiunii a celor rămași. Ținerea jurământului de a pune o astfel de cruce reprezintă nu numai o promisiune față de decedat, ci și față de Dumnezeu, singurul care poate ierta păcatele.
Păpușile din zahăr în culturile Lumii Vechi și ale Lumii Noi: cu privire la problema migrației tradiției
În articol de față, autorul examinează un fenomen curios, dar extrem de puțin cercetat: este vorba despre păpușile comestibile din zahăr, ca element al culturii tradiționale festive, prezent încă din Evul Mediu în regiunea mediteraneană a Lumii Vechi (în Italia (Sicilia), Tunisia, Egipt, Spania și Malta), iar ulterior transferat și în Mexic în timpul Conquistei. Autorul presupune că păpușile din zahăr din toate aceste regiuni sunt interconectate și provin dintr-o rădăcină comună de origine veche. Scopul studiului este de a verifica această ipoteză, analizând fiecare dintre ariile de răspândire ale acestui fenomen și de a încerca să urmărim apariția tradiției păpușilor din zahăr, migrația și evoluția acesteia în cadrul Lumii Vechi, iar apoi și a Lumii Noi. Tocmai cultura din perioada medievală timpurie și derivatele sale concrete au constituit un fel de premisă fundamentală pentru apariția păpușilor din zahăr, a căror răspândire ulterioară și configurare definitivă (în special antropomorfizarea lor) reprezintă rezultatul unor procese târzii, inclusiv al cuceririlor și migrațiilor. Astfel, autorul consideră păpușile din zahăr drept rezultat al unei sinteze între influențele tradițiilor primare și secundare și a evoluției și transformării lor ulterioare, specifice fiecărui spațiu cultural în parte.
Regina Maria a României: literatura, arta și spațiul locuit ca instrumente de promovare a imaginii culturale a unui stat
Studiul propune o analiză la intersecția imagologiei literare, studiilor culturale și diplomației culturale, urmărind modul în care opera și activitatea reginei Maria a României au funcționat ca forme de reprezentare identitară și de promovare favorabilă a imaginii culturale a țării sale. Se analizează mecanismele prin care creațiile sale – literare, artistice, de design interior, mobilier, vestimentație și fotografie – au modelat percepții și au generat capital de simpatie în Occident, în sensul conceptului de soft power formulat de Joseph Nye. Forța de atracție a reginei Maria s-a transpus în prestigiul României pe plan internațional. De pildă, prin integrarea elementelor costumului popular românesc în vestimentația regală, care a instituit un veritabil stil personal – „stilul Regina Maria”, ea a devenit o veritabilă ambasadoare a tradițiilor locale. Stilul său poate fi analizat nu doar ca expresie estetică, ci și în contextul diplomației culturale și al comunicării identitare. Prin pictură, scris, modă și decor, regina Maria a promovat o imagine rafinată a țării, modelând favorabil percepțiile externe. Activitatea ei în acest domeniu rămâne relevantă și poate servi drept model pentru personalitățile cunoscute la nivel internațional, care doresc să promoveze imaginea culturală a Republicii Moldova.
The riverain diptych as a geophotographic horizon of Moldova
Véronique Popinet’s photographic approach as well as Christian Daudel’s textual approach (Véronique Popinet. Prut și Nistru, râuri care leagă maluri. D’un fleuve moldave à l’autre. Chisinau, Cartier, 2024, p. 170, french translation Ion Guțu) reveal to us the vision of the Other upon the horizon of the present and past of the two rivers and embankments of Prut and Dniester outlining a country – Republic of Moldova.
Copyright (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Învățământul școlar în coloniile bulgare din Basarabia în anii ‘40 ai secolului al XIX-lea: baza normativ-juridică
Articolul analizează baza normativ-juridică a învățământului școlar în coloniile bulgare din Basarabia în anii ‘40. Pe baza „Instrucțiunilor privind regulile principale pentru școlile rurale din colonii” din anul 1842, sunt examinate particularitățile organizării procesului educațional, rolul comunităților locale în administrarea școlilor și aplicarea metodei de învățare reciprocă Lankaster. Deschiderea școlilor a fost inițiată de autoritățile imperiale, dar funcționarea lor depindea în mare măsură de implicarea administrației locale. Învățătorii erau selectați de către comunitate, iar autoritatea lor morală și competențele pedagogice erau esențiale. Prin metodele aplicate se urmărea formarea unei elite locale bine instruite, capabile să contribuie la dezvoltarea administrativă și economică a coloniilor. Educația era gratuită, accesibilă tuturor copiilor și îmbina alfabetizarea cu formarea moral-religioasă. Se remarcă implicarea Bisericii Ortodoxe și utilizarea limbilor locale pentru atragerea părinților. Se concluzionează că acest model educațional a contribuit la integrarea coloniștilor străini în imperiu, păstrând totodată specificul local. În pofida progreselor, persistau și anumite limitări, cum ar fi lipsa accesului la învățământul gimnazial și superior, și prevalarea limbii ruse.
Ciclul vieții în Basarabia (anii 1930): între tradiție și modernizare
Articolul de față își propune să analizeze transformările profunde prin care au trecut basarabenii în perioada interbelică, în contextul modernizării accelerate a statului român. Studiul explorează modul în care ciclul vieții – nașterea, căsătoria și moartea – a fost marcat atât de tradițiile locale, cât și de noile reglementări impuse de statul modern, oferind o perspectivă diacronică asupra evoluției riturilor de trecere în această provincie. Pornind de la reflecțiile sociologice ale lui Petre Andrei privind solidaritatea familială și de la cercetările folcloristului basarabean Gheorghe Madan, articolul analizează cum se intersectează cutumele ancestrale cu noile norme civile, religioase și medicale. Totodată, este abordată relația tensionată dintre autoritatea religioasă și cea civilă în gestionarea momentelorcheie ale vieții individului, reliefând modul în care modernizarea a provocat o repoziționare a rolurilor sociale în comunitatea tradițională. Prin analiza comparativă a documentelor oficiale, a surselor folclorice și a datelor statistice, articolul scoate în evidență nu doar schimbările instituționale, ci și adaptările cotidiene ale oamenilor, captând dinamica unui timp aflat între tradiție și modernitate.